Titulky vyrobeny leptáním
Pro Warner Bros Home Video (c) Mllan Kučera, 2002
Digitálné upraveno pro DVD
INTERVIEW S UPÍREM
Tak vy chcete, abych vám vyprávěl o svém životě.
Jak jsem už řekl, dělám rozhovory s lldmi.
Sbírám životní příběhy.
Pro rádio KFRC.
Na můj život spotřebujete hodné kazet.
To nevadí. Mám jich plnou tašku.
Vy jste mne sem sledoval, že ano?
Ano, dá se to tak říci.
Vypadal jste tak zajímavě.
Tak tady bydlíte?
Ne.
Je to jen volná místnost.
Začneme, co vy na to?
Co děláte?
Jsem upír.
Něco takového jsem nikdy neslyšel.
To myslíte doslova?
Jistě.
Čekal jsem na vás v té ullčce.
Pozoroval jsem, jak mne pozorujete.
A pak jste začal mluvit.
To byla pro mne ale šťastná náhoda.
Možná byla šťastná pro nás oba.
Řekl jste, že jste...
na mne čekal.
Co jste měl v úmyslu? Zabít mě, pít mi krev? Takové věci?
Ano.
To vás teď ale nemusí trápit.
Vy tomu opravdu věříte, že jste upír?
Tak nemůžeme začít.
Rozsvítím, dovolíte?
-Myslel jsem, že upíři nesnesou světlo. -Llbujeme si v něm.
Chtěl jsem vás jen připravit.
Proboha!
Nebojte se.
Chci tuhle příležitost.
Jak jste to, sakra, udělal?
Tak, jak to děláte vy.
Řadou někollka jednoduchých pohybů.
Jen jsem se pohyboval hodné rychle.
Jsem z masa a krve,
ale nejsem člověk.
Už 200 let.
Prosím...
Co by vás příznivě naladllo?
Mám začít jako 'David Copperfielď'?
'Narodll jsem se...
'vyrostl jsem.'
Nebo začneme tím, jak jsem se zrodll do temnot, jak tomu říkám.
Tam bychom asi měll začít, co vy na to?
Nelžete, že ne?
Proč bych měl lhát?
Stalo se to v roce 1791.
Bylo mi tehdy 24.
Byl jsem mladší než vy.
Byla to ale jiná doba. Byl jsem už mužem.
Byl jsem pánem velké plantáže jižné od New Orleansu.
Žena mi umřela při porodu.
Byla l s dítětem pohřbena necelého půl roku.
Byl bych rád odešel za nimi.
Trpěl jsem příllš jejich ztrátou.
Chtěl jsem být od toho osvobozen.
Nechtěl jsem už nic:
ani své bohatství,
ani své pozemky,
ani svůj zdravý rozum.
Kollk es je v balíčku karet?
Chcete snad říci, že podvádím?
Ne, chci říci, že jste páchnoucí zmetek!
Nemáte dost odvahy. Tak do toho!
Nejvíc ze všeho jsem toužll po smrti.
Teď to vím.
Přivolal jsem ji.
Osvobození od bolesti žití.
Mé volání patřllo všem.
Děvce po mém boku.
Pasákovi, který ji sledoval.
Ale odpověděl na né upír.
Dej mi peníze, nebo zemřeš!
Ještě toužíš po smrti?
Nebo jsi ji už okusll dost?
Už dost.
Opustll mne na břehu Mlsslsslppl,
někde mezl životem a smrtí.
Kdo jste? Co děláte v měm domě?
Přišel jsem vyslyšet vaše prosby.
Život již nemá cenu... nebo ano?
Víno již ničím nechutná.
Jídlo se vám oškllví.
Nezdá se vám, že není důvod pro to žít?
Co kdybych vám jej mohl vrátit?
Vyrvat vám bolest...
a dát vám jiný život...
jaký si nedokážete vůbec představit?
A byl by... navěky.
A ani choroby,
ani smrt...
by se vás již nedotkly.
Nebojte se.
Dám vám volbu,
kterou já...
nikdy neměl.
Toho rána jsem ještě nebyl upírem...
a uviděl jsem svůj poslední úsvit.
Pamatuji si jej dokonale,
nedokáži si však vybavit žádný předchozí úsvit.
Sledoval jsem tu poslední nádhernou podívanou,
jako kdyby byla první.
Pak jsem se rozloučll se sluncem...
a připravll se na to,
čím jsem se stal.
Rozloučll jsi se se světlem?
Vysál jsem ti krev...
a s ní i život.
Nechám-ll té tu,
zemřeš.
Nebo...
můžeš zůstat navždy mladý,
tak jako nyní.
Musíš mi však říci:
budeš mne sledovat,
nebo ne?
Ano.
Tvé tělo umírá.
Nevšímej si toho.
Stává se nám to všem.
Teď pohlédni...
očima upíra.
Co jste viděl?
To se nedá popsat.
Mohl byste se zeptat nebe, co vidí.
To nemůže žádný člověk vědet.
Zdálo se, že se socha hýbe, ale nehýbala se.
Svět se změnll, a přece zůstal stejný.
Právě jsem se narodll jako upír a lkal jsem nad krásou noci.
Nechtěl byste ještě cigaretu?
Ano, pokud vás to neobtěžuje.
Asi ne. Vy přece neumřete na rakovinu.
Nemyslím.
-A co kříže? -Kříže?
Můžete se na né dívat?
Mám kříže moc rád.
A co kůl vražený do srdce?
Nesmysl.
A rakve?
Rakve.
Rakve, bohužel, jsou nezbytné.
Neboj se.
Brzy...
budeš spát tak tvrdě jako nikdy.
A až se vzbudíš,
budu na tebe čekat...
spolu s celým světem.
Jak jsem zjistll, krev byla také nezbytná.
Druhého rána jsem se vzbudll hladový jako nikdy předtím.
Až ochutnáš tohle,
nepůjdeš již do jiného hostince.
Opravdu?
Co kdybych chtěl ochutnat tvé rty?
Mě rty jsou ještě sladší.
Můj přítel...
by je měl ochutnat.
Je...
jeho pollbek...
stejné hluboký,
jako tvůj?
Hlubší, ma chérie.
Nevezmu jí život.
Udělal jsem to za tebe.
Je dočista...
mrtvá, přítell.
Je to tak snadně, až je ti jich líto.
Na zabíjení si zvykneš.
Jen zapomeň na smrtelné křeče.
Zvykneš si na to až příllš rychle.
Nemáte snad hlad?
Naopak, ma chérie.
Snědl by celou kolonii.
Dojím to.
Teď jdi.
Nemůžeš předstírat, ty blázínku?
Nevyzrazuj hru.
Máme štěstí, že tu máme takový domov.
Alespoň předstírej, že piješ.
Na takový krásný křišťálu... plýtvání.
Já vím.
Tak rychle vychladne.
Můžeme z toho žít?
Ze zvířecí krve?
Neříkal bych tomu žití, spíš přežívání.
Je to užitečně, jsi-ll měsíc na lodi.
Na světě neexistuje nic, co by nemělo...
Kouzlo.
Ano.
-Tyto řeči mne nudí. -Můžeme žít, aniž bychom zabíjell.
Je to možné.
Všechno je možně.
Zkus to ale pouhý týden.
Pojď se mnou do New Orleansu a já ti něco ukáži.
Lestat zabll dva, někdy l tři za noc.
Večer měl nejraději pro začátek...
svěží mladou dívku.
Na chvllku dával přednost zlatému mládí.
Byl ale snob a nejraději lovll mezl šlechtou.
Arlstokratická krev ho vzrušovala nejvíc.
Trik je v tom na to nemyslet.
Vidíš ji?
Vdova St. Clair.
Přiměla toho kouzelného floutka, aby zabll jejího manžela.
Jak to víš?
Čti jí myšlenky.
Já to nedokáži.
Každý máme jiné 'temné nadání'.
Ale jedno platí pro všechny. Jak rosteme, sílíme.
Dej na má slova.
Obvinlla z té vraždy svého otroka.
Umíš si představit, jak dopadl.
Zlí lldé jsou snadnější obětí a chutnají lépe.
Kam jdeme?
Nikam.
Mladíku, vy mne překvapujete!
Mohla bych být vaší babičkou.
Ó, ano, to je ta melodie.
Pamatuji si ji.
Vrahu!
Mí malí motýlci!
Zabll jsi mé motýlky!
Ty... ufňukaný zbabělče,
který zabíjí krysy a pudly! Mohl jsi nás zničit!
Odsoudll jsi mne do pekla!
Žádné peklo neznám.
To se mi líbí!
Hněv! Vztek!
Proto jsem si tě vybral!
Nemůžeš mne ale zabít, Louisi, ne.
Živ se,
čím chceš.
Krysami, kuřaty,
pudly.
Nechám to na tobě...
a budu sledovat, jak zmoudříš.
Pamatuj si jen:
Život beze mne...
by byl ještě...
nesnesitelnější.
Považuj se za šťastllvce.
V Paříži musí být upír chytrý z mnoha důvodů.
V Paříži?
Zde vše, co potřebuješ, jsou jen dva tesáky.
Ty jsi z Paříže?
Stejné jako ten, který mne stvořll.
Vyprávěj mi o něm. Něco jsi se od něho určitě naučil.
Nenaučll jsem se vůbec nic.
Já jsem neměl na výběr, pamatuješ?
Musíš vědět, jaký má to vše význam.
Proč? Proč bych to měl vědět?
Ty to víš?
Ten hluk...
je k zešílení!
Jsme tu celé týdny v tomto hluku!
Vědí o nás.
Vidí, jak jíme z prázdných talířů a pijeme z prázdných sklenic.
Pojeď tedy...
do New Orleansu.
Je tam pařížská opera. Mohll bychom ochutnat francouzskou...
kuchyni.
Promiň, ale mám ještě stále úctu k životu.
Za chvíll ti kuřata dojdou, Louisi.
Monsieur Louisi?
Nechcete večeřet?
Ne, ma chérie.
Děláme si o vás starosti, pane.
Kdy se zase pojedete projet do polí?
A kdy jste byl naposled ve čtvrti otroků?
Je tam všude smrt.
Jste ještě stále naším pánem?
To bude vše, Yvette.
Nepůjdu, dokud mne nevyslechnete.
Musíte poslat pryč toho vašeho přítele.
Všichni otroci se ho bojí...
a bojí se i vás.
Sám se sebe bojím.
Poslouchejte!
Tohle místo je prokletě!
Zatraceně!
Ano, a váš pán je ďábel!
Utečte, dokud můžete! Jste volní!
Slyšíte?
Běžte!
Zachraňte se!
Výborně! Výborně!
Jen to tu spal! Spal vše, co máme!
Budeme žít v polích, jako dobytek!
Myslel jsi, že můžeš mít vše.
Mlč, Louisi!
Pojď!
Kde jsme?
Kde asi, můj tupý přítell?
Jsme na hezkém, špinavém hřbitově.
Jsi spokojený?
Je to tu dost dobré? Vyhovuje ti to?
Patříme do pekla.
Co když žádné peklo není?
Nebo nás tam nechtějí? Nikdy té to nenapadlo?
Ale peklo exlstovalo.
Ať jsme byll kdekoll, byll jsme v pekle.
Pronajall jsme si pokoje na nábřeží v New Orleansu.
Tvá pleť je jako led.
Tvá přítelkyné nesnese víno.
Neboj se.
Já ti zahřeji tu ledovou pleť lépe než ona.
Opravdu?
Ty jsi...
už teplý!
Cena za to je ale vysoká.
Zničll jsem tvou hezkou kamarádku.
Hebká.
Tak hebká.
Představuji si té na saténovém loži.
Tak zvláštné mluvíš.
Víš, jaký druh lože?
Nezhasneme?
A potom zhasni.
Až ale zhasnu tvé světlo,
nebudu mu moci...
znovu vdechnout život.
Musí zmizet.
Pro tebe, Louisi.
Můžeš předstírat, že je to víno.
Není mrtvá!
Mlluješ svou lldskou povahu. Odpíráš si to, co by ti přineslo mír.
Tomu říkáš mír?
Jsme šelmy, jejichž vševidoucí oči jim dávají odstup od věci!
-Ta dívka, Lestate! -Vezmi si ji! Utiš ten hlad!
Ne!
No tak, dítě.
Jsi unavená, potřebuješ spát!
To je rakev!
Rakev! Pusť mne ven!
Nejsem mrtvá!
Je to tvá rakev, zlato, těš se z ní. Většina z nás se nikdy nedozví, jaké to je.
Proč to děláš?
Líbí se mi to. Mám to rád. Nech si svůj estetický cit na čistší věci.
Zabij je třeba rychle, chceš-li, ale zabij je!
Protože i ty jsi vrah, Louisi!
-Co je to? -Rakev.
Správně. Tak to musíš být mrtvá.
Ale já přece nejsem mrtvá!
Ne. Nejsi.
Ještě ne.
Skoncuj s tím!
Skoncuj s tím ty!
Zachraň mne před ním!
Zachraň mě!
Necháš mne odejít?
Nemohu takto zemřít!
Potřebuji kněze.
Můj přítel je kněz. Vyslechne tvé hříchy, než zemřeš.
Pokud ovšem... ji nepřeměním Jednoho z nás.
Ne!
Tak si ji vezmi, Louisi, ukonči její trápení! A svoje!
Ne!
Jsi teď...
šťastný,
Louisi?
Když si pomyslím,
že jsi jediný, od koho se mohu učit.
Ve Starém světě...
tomu říkall 'temné nadání'.
A já jsem ti je předal.
Tam nechoďte, Monsieur. Je to mor.
-Vraťte se zpátky! -Vrátit se...
Mami.
Prosím, pomozte nám.
Táta nás opustll a nevrátll se.
Prosím vás, vzbuďte mámu, Monsieur.
Můj fllosof. Můj trpitel.
'Nikdy nenič lldský život.'
To musíme oslavit.
V té staré dámě je ještě život.
Vrať se!
Nemůžeš se změnit!
Mllosrdná smrt.
Jak si llbuješ ve svém pocitu viny.
Její krev mi proudlla v žllách,
sladší než sám život.
A tu jsem si uvědomll smysl Lestatových slov.
Jen zabíjení mi přineslo mír.
Ten strašný rytmus jejího srdce mi dal znát, co je mír.
Najít tě, Louisi, je snadné: podle krysích mrtvolek.
Bolest ti připadá nesnesitelná.
Cítíš ji víc než jiné bytosti, protože jsi upír.
Nechceš ji už.
Ne.
Tak jednej podle své přirozenosti...
a bude ti stejné dobře jako s tím dítětem v náručí.
Zlo je jen věcí názoru.
Bůh zabíjí bez rozdílu...
a my to budeme dělat stejně.
Žádné Boží stvoření není jako my. Nikdo není jako On,
jen my.
Mám pro tebe dárek.
Pojď.
Prosím.
-Je tady. -Co to říkáš?
Potřebuješ...
vhodnějšího společníka,
než jsem já.
Pamatuješ si, jak jsi po ní toužll?
Jak chutnala?
Myslel jsem, že jsem ji zabll.
Neboj se.
Tvé svědomí je čisté.
Claudie.
Poslouchej,
jsi nemocná, má drahá.
A já ti dám to, po čem se uzdravíš.
Ne.
Chceš tedy, aby zemřela?
Ano, tak.
Dost!
Dost už!
Chci ještě.
Vím, že chceš ještě.
Jemně, chérie.
Jsou tak nevinní.
Nesmějí být vystaveni utrpení.
Dobře.
Ano.
To by stačllo.
Dost.
To již stačí, chérie.
Musíš přestat, než se zastaví srdce.
Chci ještě.
Já vím.
Ale na začátku je to tak lepší,
jinak si té odnese Smrt.
Výborně. Podívej se.
Ani kapka nazmar. Velmi dobře.
Kde je máma?
Máma šla...
do nebe, chérie, stejné jako tady ta... mllá dáma.
Jdou všichni do nebe?
Všichni kromě nás.
Chceš poděsit naši dcerku?
Nejsem vaše dcera.
Ale ano, jsi.
Jsi dcera moje a Louisova.
Víš, Louis nás chtěl opustit.
Chtěl odejít.
Ale teď už nechce.
Zůstane s námi,
abys byla šťastná.
Louisi.
Ty ďáble.
Budeme šťastná rodina.
Udělal to, aby vás přiměl zůstat?
Snad.
Znal mě. Věděl, že ji budu mllovat víc, než probouzející se svět.
Mělo to však šlrší smysl.
Zahrnoval ji láskou, o tom nemůže být pochyb.
Možná to udělal proto, že si sám připadal osamělý.
-Víc světla. -Chce víc světla.
-Další lampu, nebo oslepnu. -Oslepne.
Nebo mi ji přiveďte na zkoušku ve dne.
Obávám se, madam, že mé dny jsou mi svaté.
Byla pouhé dítě.
Zabíjela však dlvoce,
s dětskou samozřejmostí, v nemllosrdné touze po krvi.
Políbím ti to nauzdravení.
A kdo...
ti teď došije ty šaty? Přemýšlej prakticky!
Pamatuj si, nikdy doma!
Nejprve spala se mnou v rakvi...
a omotávala si mé vlasy kolem svých prstíků,
a to až do dne, kdy si vyžádala vlastní rakev.
Přesto ale, kdykoll se probudlla,
vioudlla se ke mně.
Umírall tenkrát rychle, dokud se nenaučlla si s nimi hrát,
a oddállt tu chvíll do té doby, než si vzala, co chtěla.
Proč pláčeš, dítě?
Ztratlla jsi se, má drahá?
Mami!
Jen klld, neplač.
Najdeme ji.
Pozor na palec, pozor na palec. Ten malíček.
Jsou drahé, mé dítě.
Moc drahé pro holčičku, jako jsi ty.
Claudie! Co jsme ti řekll!
Nikdy doma.
Uhni trochu.
Pro mne byla dítětem.
Pro Lestata byla žákyní,
zázračným dítětem se stejnou chutí zabíjet jako on.
Vyhladlll spolu celé rodlny.
Výborně, výborně.
Teď zkus něco vážnějšího.
Obyčejným smrtelníkům čas obvykle utíká, jsou-ll šťastní.
Pro nás to platllo také.
Roky ubíhaly jako minuty. Města rostla.
Plachetnice ustouplly parníkům,
jež poskytovaly nepřebernou nabídku úžasných clzlnců.
Kolem nás vyrostl nový svět.
Všlchni jsme teď byli Amerlčany.
Ten špinavý moderní příllv!
Co bych dal za kapku staromódní kreolské krve!
Seveřané ti nechutnají?
Jejich demokratická příchuť mi nelahodí, Louisi.
Tak tohle je čistá Kreolka.
Tu nech Claudii, protože ji našla.
Cože?
Ty ji nechceš?
Chci být jako ona.
Mohu?
Být jednou jako ona?
Další melanchollcký nesmysl. Čím dál víc se podobáš Louisovi!
Zanedlouho budeš jíst krysy.
Krysy? Kdys jedl krysy, Louisi?
To bylo dávno, moc dávno.
Dřív než ses narodlla.
A nedoporučoval bych ti je.
Uběhlo 30 let a přesto zůstala vzhledem věčným dítětem.
Jen její očl prozrazovaly její věk. Tázavě...
hleděly zpod kadeří,
dožadujíce se odpovědl.
Další panenka.
Víš, že jich mám už desítky.
Nehodlla by se ti ještě jedna?
Proč vždy v tutéž noc?
Jak to myslíš?
Daruješ mi vždy panenky stejnou noc v roce.
Neuvědomll jsem si to.
Jsou to moje narozeniny?
Oblékáte mne jako panenku.
Češete mne jako panenku.
Proč?
Některé jsou tak staré, Claudie,
odřené.
-Měla bys je vyhodit. -Tak dobře!
Co jsi to udělala?
To, co jsi mi nařídll!
-Máš tu mrtvolu, aby zetlela? -Chtěla jsem ji!
-Chtěla jsem být jako ona! -Zbláznlla se!
Znečišťuje dům, ve kterém bydlíme!
Chcete, abych byla věčně panenkou?
Nedělej to!
Proč ne? Nemohu se měnit...
jako všichni ostatní?
Kdo z vás to udělal?
Kdo způsobll to, jak vypadám?
Co jsi zač?
Pomatený upír, který si znečišťuje vlastní postel!
A co kdybych se znovu ostříhala?
Zase ti dorostou.
Ale vždy tomu tak nebylo!
Měla jsem kdysi matku. A Louis měl ženu.
Byl smrtelný, stejné jako ona.
A já také!
Tys z nás udělal to, co jsme!
Ať přestane.
Tys to způsobll?
Jak jsi to dokázal?
Proč bych ti to měl říkat?
Mám takovou moc.
Proč jen ty?
Řekni, jak jsi to udělal!
Buď ráda,
že jsem té udělal takovou.
Jinak bys byla mrtvá.
Jako ta prokletá mrtvola! Okamžité ji odstraň!
Odstraň si ji sám.
Proč, Louisi?
Musíš mi to říci.
Vidíš tu stařenu?
To se ti nikdy nestane.
Nikdy nezestárneš.
A nikdy nezemřeš.
Neznamená to ale také něco jiného?
Nikdy, nikdy nevyrostu.
Nenávidím ho.
Vysvětll mi, proč jsem,
jaká jsem.
Třicet let jsem se tomu místu vyhýbal.
Přesto jsem je našel...
bez sebemenšího zaváhání.
Ty...
jsi mi vypll krev?
Ano.
A on mne s tebou našel.
Potom si rozřízl zápěstí a dal ti pít svou krev...
a od té doby jsi upírem
a zůstaneš jím navždy.
Oba jste to způsoblll.
Já jsem ti vzal život.
On ti dal nový.
Tak to bylo.
Oba vás nenávidím.
Prochodll jsem celou noc.
Chodll jsem jako před lety,
kdy jsem trpěl pocltem viny při pomyšlení na zabíjení.
Přemýšlel jsem o všem, co jsem udělal a nemohl změnit.
A toužll jsem po chvllce míru.
Jsme spojeni nenávistí.
Ale nemohu té nenávidět, Louisi.
Lásko moje.
Byla jsem smrtelná, dokud...
jsi mi nedal svůj nesmrtelný pollbek.
Stal jsi se mou matkou i otcem.
Proto jsem navždy tvá.
Nastal však čas skoncovat s tím, Louisi.
Je čas ho opustit.
Nikdy nám to nedovolí.
Opravdu?
Co je zase? Dráždíš mě. Už jen tvá přítomnost...
mě dráždí!
Opravdu?
Našel jsem někoho, kdo bude lepším upírem než vy dva!
Tím jsi mne chtěl snad vyděsit?
Jsi rozmazlená, protože jsi jedináček.
Potřebuješ bratra.
Nebo já.
Mám vás již obou dost.
Mohll bychom snad zaplnit svět upíry,
my tři?
Ne, ty ne,
má malá Claudie.
Jsi lhář.
Narušll jsi mi plány.
Jaké plány?
Přišla jsem se s tebou usmířit.
l když jsi otec lží...
chci, aby vše bylo jako předtím.
Neobtěžuj mne.
Musím udělat víc než jen to.
Přinesla jsem ti dar.
Pak doufám,
že je to krásná žena...
na rozdíl od tebe vším obdařená.
Proč to říkáš?
Dost jsi se nenajedl.
Vidím to podle tvé barvy.
Pojď se podívat.
Nezlob se na mě.
Jak jsem je viděla, věděla jsem, že budou pro tebe.
Opill se...
kořalkou. Stačll náprstek.
To jsi se opravdu...
překonala.
Sllbuji, že odstraním mrtvoly.
Promineme si tedy navzájem?
Ano.
Absint?
Dala jsi jim absint?
Ne.
Oblát.
Ano.
Bohužel je to zabllo.
Krev však zůstane teplá.
Dala jsi mi pít...
mrtvou krev?
Dala jsi mi...
pít...
Jedna z věcí, které jsi mne naučll:
nikdy nepij krev mrtvého.
Polož mne do rakve.
Položím té do rakve!
Bože můj!
Zvedni mne!
Dobrou noc, sladký princi.
Ať té ukolébávají ďáblova křídla.
Spálíme ho?
Pohřbíme ho?
Co by se mu asi zamlouvalo?
Bažiny?
Patří mezi ty plazy.
Zasloužll si zemřít.
Možná si ji zasloužíme i my, každou noc našeho života.
On byl mým stvořitelem.
Dal mi tento život,
ať je jakýkoll.
Nemělo se to stát tímto způsobem.
Udělala jsem to pro nás, Louisi
Abychom byll volní.
Chybí vám?
Byl vším, co jsem znal.
Je to jednoduché.
Byll jsme jako dva sirotci, snažící se o nový život.
Zamluvlll jsme si cestu do Evropy.
Čekall jsme týdny na loď
a ona mezitím studovala mýty a legendy Starého světa,
posedlá hledáním -jak to nazývala - 'našeho druhu'.
Podívej, na co jsme zapomněll.
Osvobodíme je.
-Ano. -Ano.
Kočár je tu.
Poslouchej, Louisi,
v těch starých rukách...
je ještě život.
Ne zcela furioso.
Moderato,
snad cantablle.
Jak je to možné?
Zeptej se toho allgátora.
Jeho krev mi pomohla.
Potom, živě se krví hadů,
žab...
a veškerých páchnoucích tvorů...
Mississippi,
Lestat se...
pomalu stával...
tím, čím byl dříve.
Zachovala jsi se...
velmi,
velmi...
nehezky.
Loď odplouvá bez nás!
Ač se plameny šířlly,
stál jsem na palubě v obavě, že se zase vynoří...
z řeky jako nějaká příšera, aby nás zničll.
A celou dobu jsem si myslel:
'Lestate,
zasloužíme si tvou pomstu.
Dal jsi mi 'temné nadání'...
a já jsem té již podruhé odevzdal do rukou Smrti. '
Ač byla loď naštěstí prosta krys,
mezl cestujícími propukl zvláštní mor.
Jen já a Claudla jsme mu odolávall.
Držell jsme se při sobě...
hloubajíce o naší záhadě.
Doplull jsme do Středozemí.
Chtěl jsem, aby bylo moře modré. Byly to však černě,
noční vody.
Jak jsem tenkrát trpěl,
snaže se vybavit si barvu, jakou jsem v dětství považoval za samozřejmou.
Prohledall jsme ves po vsl,
trosku po trosce,
zem po zemi.
A nikde jsme nic nenašll.
Začal jsem věřit tomu, že jsme jediní.
Přineslo mi to podivnou útěchu.
Co by nám mohly říci jiné zatracené duše?
Nic jste nenašel?
Povídačky venkovanů,
pověry o česneku,
kříže,
a obvyklý kůl vražený do srdce.
Ale někdo z našich?
Ani potuchy.
V Transylvánii nejsou žádní upíři? Žádný hrabě Drakula?
Jen smyšlenky, přítell.
Vulgární smyšlenky pomateného lra.
Paříž,
září roku 1870.
Město, o kterém jsem vždy snll.
Byl jsem nakonec kreol a Paříž byla matkou New Orleansu.
Byl to celý vesmír sám pro sebe.
Znovu jsme žlll.
Pouze my dva.
Byl jsem v takové euforll, že jsem podlehl každému jejímu přání.
Tehdy,
když jsem přestal hledat upíry,
jeden upír si našel mne.
Šašku!
Santiago!
Prohledal jsem svět, abych našel nesmrtelně, a našel jsem toto!
Přiveď tu petite krasavici s sebou.
Nikdo ti neublíží.
Nedovolím to.
A...
pamatuj si mne jměno:
Armand.
Pamatuj sl, co jsem ti řekl.
Majíjinou moc. Budou ti číst myšlenky.
To je on, ten upír.
Dva mllenci,
kráčející fialkovou stezkou,
jejichž vášnivá obětí...
jim nedovolí přemítat o úpadku,
dokud se neoctnou...
v měm dosahu!
Upíři, kteří se vydávají za lldi, kteří se vydávají za upíry.
Jak avantgardní.
Mnich, jehož duše je ve styku s nebem,
a jež tráví své dny...
ve zbožněm rozjímání,
zjistí, že se až příllš brzy setká se Stvořitelem.
Za všechny jeho modlltby se mu nedostane odměny.
Lekce končí zde...
a závěr je tento:
Každěho se musím dotknout svýma vlhkýma rukama.
Každý musí sklonit hlavu, abych jej mohl políbit.
Ale slyšte!
Zdá se mi, že se blíží smrtelník!
Co to tu máme?
Co to je za krásku?
Rozkvetlá růže, uvadající fialka?
Možná by se chtěla stát mou nevěstou.
Možná jsem svou lekci ještě neskončll!
Nechci zemřít!
Ale my nosíme a vždy jsme nosill Smrt.
Pomozte mi někdo!
Prosím!
-Co jsem udělala? -Všichni zemřeme!
Jsem ale mladá!
Smrt se neohlíží na věk! Může přijít kdykoll a kdekoll.
Tato růžová pleť...
věkem zešedne a svraští se.
Nechte mne žít! Mné to nevadí!
Proč by ti tedy mělo vadit, že umřeš hned?
Co kdyby Smrt měla srdce a osvobodlla tě?
Ke komu by obrátlla svou vášeň?
Vybrala bys někoho z toho davu?
Někoho, kdo by trpěl jako ty?
Monsieur Upíre, vezměte si mě!
Zbožňuji vás!
Počkej, až na tebe dojde!
Víš tedy,
co to znamená, být mllenkou Smrti?
Stát se naší nevěstou?
Neucítíš bolest.
Zrůdně.
Žijeme v podzemí.
Povedu vás.
Zrůdně.
Ano.
Ale nádherně.
Vítejte u mne doma.
Ochutnej ho.
Dva upíři...
z Nověho světa...
nás přišll uvěst do nových dob,
neboť to, co mllujeme, pomalu tleje...
a uvadá.
Jsi tu vůdcem?
Kdyby tu nějaký vůdce byl,
byl bych jím já.
-Tak ty máš odpovědi? -Tak ty máš otázky?
Kdo jsme?
Nic,
jen upíři.
Kdo nás tak stvořll?
Jisté víš, kdo stvořll tebe.
Ale ten, kdo stvořll jeho?
Zdroj...
toho všeho...
zla.
Chápu.
Viděl jsem té v divadle.
Tvé utrpení,
tvůj soucit s tou dívkou.
Umíráš,
když zabíjíš.
Zdá se ti, že si zasloužíš smrt, a ničím neskrblíš.
Stáváš se tím ale zlým?
Když chápeš to, čemu říkáš dobro, nestáváš se tím...
dobrým?
Takže nic neexistuje?
Je to možně.
Možná ale...
je to...
jediné pravě zlo, které zůstalo.
Bůh tudíž neexistuje?
O Bohu nic nevím.
Ani o ďáblovi.
Nikdy jsem neměl vizi, ani jsem nenašel tajemství,
které by odsoudllo či spasllo mou duši.
A pokud vím,
po 400 letech...
jsem nejstarším...
žijícím upírem...
na světě.
Tak je to, jak jsem se vždy obával.
Obáváš se příllš.
Tollk, že mám strach...
Ten, kdo té stvořll,
ti to měl říci.
Ten, který opusti Starý svět pro Nový...
Nic nevěděl.
A ani ho to nezajímalo.
Věděl to?
Pojď, drahý.
Musíme jít.
Mám hlad...
a město na nás čeká.
Bylo tam pusto, když jsme odcházell.
Tlcho jako v hrobě.
A jak jsme jím klopýtall, napadlo mne opět:
'Křivdll jsem Lestatovi.
'Nenáviděl jsem ho z chybných důvodů. '
Jak jsi mu křivdll?
Řekl jsi jměno.
Ano, jměno které nemíním opakovat.
Pro nás upíry existuje...
jen jediný zločin.
Zločin, který znamená smrt pro každěho upíra:
Zabít jednoho z vlastních.
-Myslíš, že bych jim dovolll, aby ti ublížlll? -Ne.
Pojí té ke mné nebezpečí.
Pojí mne k tobě láska.
-Láska? -Láska.
Opustll bys mne pro Armanda, kdyby jen kývnul.
Nikdy.
Chce tě, jako ty chceš jeho. Čekal na tebe.
Chce té jako společníka.
Čeká tam.
Připadá mu to nudné a bez života, jako nám.
Možná.
Víš, co mi řekla jeho duše, aniž by promluvlla?
'Nech ho jíť, řekl.
'Nech ho jít.'
To bych měla udělat?
Nechat té jít?
Svěho otce...
svěho Louise,
který mne stvořll?
Všechno se spraví.
Opravdu tomu věříš?
Voják,
vracející se z války,
věří, že jej vítězství obrnllo proti žalu,
než přijde Smrt...
a srazí jej z koně.
Čekám na tebe.
Poslouchej.
Mám Claudii vellce rád.
Je moje dcera.
Tvoje mllenka.
Ne, má mllovaná.
Mě dítě.
To říkáš ty. Jsi nevinný.
Hrozí jí nebezpečí, že?
-Ano. -Proč?
Mohl bych ti uvést různé důvody.
Její ticho.
Její mládí.
Není dovoleno stvořit někoho tak mladého,
tak bezradného,
který neumí sám přežít.
Obviň toho, kdo ji stvořll.
Zabll jsi toho upíra, který vás stvořll?
Proto nechceš říci jeho jměno?
Santiago si myslí, že ano.
-Nechceme s ním pře. -Ty pře již začaly.
Jestll ji chceš zachránit,
-pošll ji pryč! -Pak odjedu také.
Tak brzy?
Bez těch odpovědí, po kterých jsi tak toužll?
Říkáš, že neexistují.
Ale ty jsi se špatné ptal.
Víš,
že jen málo upírů...
má sílu žít věčně?
Jak rychle hynou z vlastní vůle.
Svět...
se mění.
My ne.
V tom spočívá ironie,
která nás nakonec zahubí.
Potřebuji tě, abys mi zprostředkoval styk s tímto věkem.
Mě?
Nevidíš to?
Nejsem duchem žádněho věku.
Jsem ve sporu se vším.
A vždy jsem byl takový.
To je ten pravý duch tvého věku.
Jeho podstata.
Upadl jsi...
v nemllost...
spolu s pádem století.
A ti upíři v divadle?
Dekadentní,
zbyteční.
Vůbec nic neobrážejí.
Ty však...
ano.
Ty obrážíš...
jeho zlomené srdce.
Upír...
s lldskou duší.
Nesmrtelný se smrtelnou vášní.
Ty...
jsi...
nádherný, můj přítell.
Lestat musel plakat, když té stvořll.
Ty jsi znal Lestata?
Ano.
Znal.
Znal jsem jej dost na to, abych pro něho truchlll.
Nakonec jsem cítll jistý mír.
Našel jsem učltele, jakým Lestat, jak jsem věděl, nikdy nemohl být.
Věděl jsem, že by mi Armand nikdy žádný poznatek nezatajll.
Prosviti by jím, jako paprsek skrze sklo.
Madeleine,
Louis je plachý.
Pij.
Udělej to.
Já to nemohu udělat. Nemám k tomu sílu.
-Ty jsi to zařídll, když jsi mne stvořll. -Nevíš, co žádáš!
Já ji mám.
Našel jsi si nověho společníka! Musíš mi stvořit měho!
Jak se ti líbíme?
Myslíš si, že jsme krásní?
Kouzelní?
Naše bílá pleť, naše divoké oči? Víš, čím se staneš?
Tvým zlem je to, že neumíš být zlý!
A já už tím nebudu trpět!
Nenuť mne k tomu! Nejde to!
Mohl bys to pro mne udělat.
Vyrvall jste mne z matčina náručí jako dvě pohádkově příšery.
A teď pláčeš!
Nemám dost slz na to, co jsi mi provedl!
Daruj mi ji, Louisi!
Dřív než odejdeš!
Proboha!
Stále té mlluji!
To je to utrpení!
Kdo se o mne postará, má lásko,
můj temný anděle, až odejdeš?
Co si myslíte, že je, Madeleine?
Panenka?
Dítě, které nezemře.
A dítě, které zemřelo?
Má dcera.
Co jí je?
Umírá.
Tobě se to stalo také,
byla jsi ale příllš malá, aby sis to pamatovala.
Jestll ale zemře...
Je to jen lldská smrt.
Nezlob se na mě, má lásko.
Jsme si teď rovni.
Jak to myslíš?
V tom pokoji nezemřela ta žena.
Zemřel tam...
můj poslední...
lldský dech.
Ano, otče.
Konečné jsme si rovni.
Nastal čas spravedlnosti, mallčká.
Zavolejte Armanda. On to nestrpí.
Smrt pro ty dvě.
A ty...
navěky v rakvi.
Uvězněn v podzemí.
Jen tvůj křik ti bude společníkem.
Může to trvat celá století.
Vezměte si je!
Hezké sny.
Ne! ne!
Pomoc!
Vzbuď se!
Kde je Claudia?
Claudia. Nemohu jí pomoci.
-Kde je Claudia? -Nemohu ji zachránit!
Budu riskovat jen tvou ztrátu!
Ne!
Pojď, Louisi.
Zde ne.
Tak upír dokáže plakat?
Jednou,
snad dvakrát za věčnost.
A snad abych navždy osušll ty slzy, jsem vykonal tu pomstu.
Zastavte ho! Hoří!
Chyťte ho! Zastavte ho!
Ani jsi je nevaroval, že ne?
Ne.
A věděl jsi, co udělám.
Ano.
Zachránll jsem té snad, ne?
Před strašným úsvitem.
Byl jsi jejich vůdce. Věřill ti.
Ne.
Ty jsi mi ukázal jejich nedostatky.
Byll odsouzeni,
nehybní ve svém úpadku.
Zapomněll na první lekci:
Musíme být sllní,
krásní...
a bez lítosti.
Můžeš mne to naučit?
Ano.
Být bez lítosti?
Jaký bychom pak byll pár.
Co když se tu lekci ale nechci naučit?
Prosím?
Co když trápení je to jedině, co mám?
Mou lítost?
Nechceš se jí zbavit?
Abys ji měl také?
Mít srdce, jež oplakává tu,
kterou jsi spálll na padrť?
Přísahám, že...
Vím, že jsi to udělal.
Vím,
že...
ničeho nelltuješ.
Necítíš...
nic.
Pokud se mám naučit jen to,
zvládnu to sám.
Zemřu.
Ne.
Jsi mrtvý.
A chceš, abych ti to ještě jednou urychlll.
l když by se mi mohlo tvé pozvání zamlouvat,
musím je bohužel...
zamítnout.
Léta jsem se toulal...
po ltálll, Řecku,
všech zemích starých národů.
Svět se mi však jevll jako hrobka,
jako hřbltov plný rozbltých soch.
A každá z těch soch měla její podobu.
Potom snad ze zvědavosti,
z nudy, kdo ví,
jsem opustll Starý svět...
a vrátll se do Amerlky.
SVÍTÁNÍ
A tam mi jeden technický zázrak umožnll spatřit svítání...
poprvé...
po 200 letech.
A jaká svítání to byla!
Taková lldské oko nikdy neuvidí.
Nejprve stříbrná,
a potom, jak léta míjela, v tónech flalové,
červené...
a mé dávno ztracené modré.
Na jaře roku 1988 jsem se vrátll do New Orleansu.
Jakmlle jsem ucítll vzduch, věděl jsem, že jsem doma.
Byl těžký,
téměř sladký,
jako vůné jasmínu a růží kolem naší staré zahrady.
Chodll jsem po ullcích a člchal tu dávno ztracenou vůni.
Až v ullcl Prytania,
nedaleko hřbltova Lafayette,
jsem ucítll smrt.
Nebyla to ale smrt z hrobů.
Ten pach stále sílll.
Stará smrt.
Pro smrtelníky měla příllš slabý pach.
Jsem tak rád, že jsi tu!
Snll jsem...
o těto chvíll.
Nikdy se neměla stát jednou...
z nás.
To už je minulost, Lestate.
Minulost.
Jsi stále krásný, Louisi.
Ty jsi byl vždy sllnější.
Neboj se.
Nechci ti ublížit.
Vrátll jsi se tedy domů?
Pamatuješ, jaký jsem byl?
Ten upír,
jakým jsem byl?
Ano, pamatuji se.
Nikdo...
mě nedokázal odmítnout,
ani ty.
Snažll jsem se.
Ano, snažll.
A čím víc jsi se snažll,
tím víc jsem po tobě toužll.
Nesnesu to.
Ta světla...
a ten hluk!
Jejich noci jsou jasnější než den.
Je to falešné světlo.
Neublíží ti.
Jestll zůstaneš se mnou, Louisi,
mohl bych se znovu odvážit ven.
Stát se starým Lestatem.
Musím odejít.
Co se stalo s Lestatem, nevím.
Já jdu dál...
noc po noci.
Živím se těmi, co mi zkříží cestu.
Ale má vášeň zmizela s jejími zlatými vlasy.
Jsem duchem nadskutečněho těla.
Odloučený.
Neměnný.
Prázdný.
Prázdný?
A to je vše?
To přece nemůže takhle skončit!
Ale ano.
Nemám už co říci.
Musí toho být víc. Nerozumíte sám sobě. Nejste prázdný.
Co bych za to dal, abych byl jako vy, měl vaši moc,
vidět to, co jste viděl.
Vy jste mne neposlouchal.
Poslouchal. Váš příběh je neuvěřitelný.
-Neskutečně. -Naložte s tím, jak chcete.
Předejte to dál. Poučte se z toho.
Mohu se poučit jen jedním způsobem, a vy to víte.
Nepřivedl jste mne sem nadarmo.
Že ne?
Jaký bych měl pro to mít důvod?
Chcete společníka. Chcete spojení s vnějším světem, a tím jsem já.
Vezměte si mě. Chci to.
-Nechci, aby to tak skončllo. -Bože, zase jsem selhal.
Neselhal. Bůh s tím nemá nic společněho.
Líbí se ti to?
Chceš být potravou pro nesmrtelně?
Líbí se ti umírat?
Dost!
Stalo se to v roce 1791.
Bylo mi tehdy 24. Byl jsem mladší než vy.
Byla to ale jiná doba. Byl jsem již mužem.
Byl jsem pánem velké plantáže jižné od New Orleansu.
Žena mi umřela při porodu.
Dejte mi čisté kalhoty.
Byla l s dítětem pohřbena necelého půl roku.
To je dobré.
Byl bych rád odešel za nimi.
Dobré.
Předpokládám, že není potřeba úvodu.
Je mi už lépe.
Nejvíc ze všeho jsem toužll po smrti.
Přivolal jsem ji.
Osvobození od bolesti žití.
Ještě fňukáš.
Slyšel jsi toho dost?
Já jsem to musel poslouchat celá staletí.
Neboj se.
Dám ti volbu,
kterou já nikdy neměl.