Den historie jeg vil fortælle dig, findes ikke i nogen bog.
Man siger, at historier fra det Vilde Vesten blev skrevet fra sadlen på en hest.
Men den er aldrig blevet fortalt fra nogens hjerte.
Ikke førend nu.
Jeg blev født her.
På stedet, som senere skulle kaldes det "Vilde Vesten".
Men for min slags var landet uden alder. Det havde ikke nogen begyndelse og ingen slutning.
Ingen grænser mellem himmel og jord.
Ligesom vinden og bisoner der græsser, hører vi til her.
Vi vil altid høre til her.
Man siger, at Mustangen er Vestens ånd.
Om Vesten blev vundet eller tabt til sidst
må du selv afgøre.
Men historien, jeg vil fortælle er sand.
Jeg var der.
Og jeg husker.
Jeg husker solen, og himlen og vinden der kaldte mit navn.
På den tid, da de vilde heste løb frit omkring.
Og jeg voksede fra kid til hingst.
Som vild og uden bekymringer.
Som torden over landet.
I kapløb med ørnene.
Svævende med vinden.
Flyvende? Nogle gange troede jeg, jeg kunne.
Og ligesom min far før mig...
blev jeg leder af Cimarron flokken. Og med den ære...
fulgte ansvarlighed.
En nat skete der noget nyt.
Noget, der ændrede mit liv for altid...
Og min lange rejse begyndte.
En klog hest ville have vendt om og løbet væk.
Men jeg ville se, hvilke sære skabninger det var.
Se.
Mand, hvor en flot hingst.
Følg den hest! Afsted!
Pas på!
Nu slap du ikke væk, hva'?
Jeg var skrækslagen.
Jeg vidste ikke, hvad der ville ske med mig.
I det mindste var min mor og flokken i sikkerhed.
Hvad er problemet, mine herrer?
Vi har en vild hest her.
Virkelig?
Hæren har haft med vilde heste at gøre før.
Denne her er ikke anderledes.
Jeg husker den første gang...
jeg så en klapperslange rulle sig sammen foran mig.
- Indrullere dette dyr, sergent. - Javel, sir!
Denne her lignede ikke en klapperslange.
Men jeg tænkte alligevel... slange.
Hold ham.
Okay Murphy, han er din.
Hold ham, han er vild.
Vi får at se, hvor vild han er, når jeg er færdig med ham.
Så du vil slås?
Okay.
Sørg for, at det er godt bundet.
Murphy, se! Pas på!
Er du okay?
Find nogle frivillige til at føre ham til stalden.
Ikke stalden. - Sir? - Indhegningen.
Det er på tide at tæmme den hest.
Sergent. Bind den hest til stolpen.
Ingen foder eller vand. Tre dage.
Javel.
Mit hjerte galloperede gennem himlen den nat...
tilbage til flokken.
Hvor jeg hørte til.
Og jeg tænkte på, om de savnede mig...
ligeså meget, som jeg savnede dem.
Vi har en fjende!
Bring ham her hen.
Nå, hvad har vi så her?
Vi fangede ham ved forsynings vognen.
Åh, en Dakota.
Ikke så høj som en Cheyenne, og ikke samme kendetegn som en Crow.
Før ham væk mine herrer, byd ham vores bedste.
Før ham til fængslet.
Ikke fængslet. Stolpen.
Ingen mad og drikke.
Hvid glor du på, dreng?
Han blev kaldet Little Creek.
Og han virkede anderledes end de andre.
Der var ingen ende på de to-benedes mærkelige væremåde.
Med oberstens tilladelse. Patruljer rapportere om fjender der bevæger sig mod nord.
Jernbanen har udtrykt deres bekymring, sir.
Den anmoder om flere patruljer.
Hvor længe har den været der, sergent?
- Sir? - Mustangen.
Hvor længe har den været bundet?
Tre dage, sir.
Godt.
Bring mig min pisk og mine sporer.
Tag det roligt!
Tilbage! Tilbage!
Ser De, mine herre, enhver hest kan tæmmes.
Fremad, Mustang.
Der er dem i Washington som tror, at Vesten aldrig bliver stabilt...
at jernbanen aldrig vil komme til Nebraska...
at fjendtlige Dakota'er aldrig vil lade sig underkaste.
Og det er dem, med den snævre tankegang...
der vil sige, at denne hest aldrig kunne tæmmes.
Disciplin, tid, og tålmodighed...
er de tre nøgleord.
Nogengange må en hest gøre, hvad en hest skal gøre.
Og dette var en af de gange.
Gå væk!
Soldater! Hold den hest!
Jeg var ikke sikker på, hvad der skete der bagved...
og jeg havde ikke i sinde at stoppe og spørge.
Jeg vidste bare, at jeg var på vej hjem.
Jeg kunne ikke tro det.
Det ene øjeblik var jeg fri, og i det næste... flere reb.
Jeg fattede det ikke.
Hun behandlede de knoglede to-benede...
som en af vores slags.
dansede omkring ham...
som en kærlighedsramt nyforelsket.
Det var totalt unaturligt.
Store Mustang, i dag vil jeg ride på dig.
Det skal nok blive godt.
Hopper.
Okay, Rain, lad os se, om du kan lære...
Mustangen nogle gode manerer.
Okay, jeg indrømmer det...
hun var charmerende...
på en stædig og irriterende måde.
Så jeg lod hende vise mig hendes verden.
Farvel, pru-hest.
For første gang i mit liv...
følte jeg mit hjerte vaklede mellem to veje.
Aflever!
Mustang!
Jeg måtte tage hatten af for den dreng.
Han ville bare ikke give op.
Jeg kommer aldrig til at ride på dig, vel?
Og det er der aldrig nogen der bør gøre.
Du kan gå.
Det er i orden. Gå.
Kom nu, kom ud herfra.
Gå hjem.
Jeg vidste, det var hårdt for hende, og hun var bange.
Men jeg ønskede mere end noget, at dele mit hjemland med hende.
Jeg lå ved siden af hende den nat...
og håbede og bad til, at hun på en eller anden måde ville være rask.
Der er nogle heste der ovre!
Lad hende være.
Hun klarer det ikke.
Åh, Rain!
Rolig, tøs.
Rolig.
Det skal nok gå.
Du reddede mit liv.
Jeg gør dig ikke noget.
Kom nu, rolig.
Kom så, rolig.
Jeg ved ikke, hvad der bragte os hertil.
Men jeg vidste...
at vi måtte finde en måde til at flygte, og komme hjem igen.
Sådan. Vi sprænger os vej gennem bjergene.
Vi har seks dage til at nå Utah.
Kom igang.
Klar til afgang!
Vi er næsten oppe!
På det tidspunkt forstod jeg...
at de var på vej til mit hjemland.
Og jeg måtte stoppe dem.
Tilbage!
Vi bliver nødt til at stoppe!
Stop!
Få muldyrene herop!
Jeg ved ikke, hvor han kom fra...
eller hvordan han kom hertil...
men jeg var rigtig glad for at se ham.
Det er utroligt.
Gå! Gå! Løb!
Pas på!
Hvor er de?
De er der!
Åh, nej.
Åh, ja.
Du vil altid være i mit hjerte.
Pas på hende, Spirit...
du, som ikke kan tæmmes.
Jeg vil savne dig, min ven.
Jeg havde ventet så længe på at kunne løbe frit.
Men dette farvel var hårdere end jeg nogensinde havde forestillet.
Jeg vil aldrig glemme den dreng...
og hvordan vi sammen vandt vores frihed igen.