Em, Izberi si barvo.
Modra.
M-O-D-R-A. Izberi si številko.
- Osem. - 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8. Izberi si še eno številko.
- 15. - 1, 2, 3, 4,...
5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12,...
13, 14, 15. Izberi si še eno številko.
- 6. - Okej.
"Sanje so usoda."
PREBUJANJE V ŽIVLJENJE
Zaropotajmo.
Rock and roll.
In strune: Začnete!
Sara, boš poskusila tisto, o čemer si me prej spraševala?
- Ja. - Boš probala izvesti malce bolj pridušeno?
- Okej. - Vibrato. Kar poskusi in boš videla, če ti je všeč.
Ampak, jaz bi --
Mislim, rad bi, da zveni polno in morda celo malce valujoče...
skorajda, kot da je malce že iz tona.
- A hočeš, ee.. - Po moje bi moralo biti malce ločeno.
Prav to sem se spraševala.
ja, ja, tako ja.
Odštekano.
Okej, obrnite na stran 20, prosim.
- Erik, stran 20. - Okej.
1, 2, 3.
Seos stari, jaz sem. Eee, pravkar sem prišel v mesto.
Mislil sem, da bi me lahko ti kam zapeljal, a je že v redu.
Saj lahko grem s taksijem, ali pa kaj takega. Ee....
No ja, se pa vidiva kdaj drugič, ali pa že kaj.
Ahoj tamle, prjatu! Čakaš na tadolgo vlečnico?
Bi ti prav prišla pomoč pri prevažanju naokrog, te zapeljem malo po poti?
Oh, ee, ja, pravzaprav čakam taksi, ampak, če bi me res....
Itak da ja. Ne zgreši čolna.
- Hej, hvala. - Ni panike.
Dvignimo sidro!
In kakšno se ti zdi moje malo plovilce?
Temu drugače pravimo "Videt-moraš." V-I-D-E-T. Videt na lastne oči.
Mislim, da bi moj transport moral biti podaljšek moje osebnosti.
Voila. Pa tole? to je kot moje okence v svet,
in vsako minuto, špila druga predstava.
Sploh ni nujno, da jo razumem. Sploh se ne rabim z njo strinjati.
A tole ti povem, kar sprejemam jo in se prepustim njenemu toku.
Stvarem je treba pač pustit v nekem ravnovesju, samo to želim povedati.
Pač se prepustiš toku. Morje se ne brani nobene reke.
Fora je, da ostaneš v stanju nenehnega odhajanja, a hkrati venomer prihajaš.
Prihraniš na predstavljanju in pri slovesih.
Vožnja ne potrebuje razlage.
Samo potnike. In tu nastopita vidva, fanta.
Kot, da bi prišel na en planet s škatlo barvic.
Lahko imaš v njej 8 barvic, lahko pa tudi 16.
Pomembno je, kaj narediš z barvicami,
z barvami ki jih imaš.
Ni treba pazit, da barvaš do črte, da ne greš preko njih.
Jaz pravim barvaj čez črte. Barvaj čez rob strani.
Ne me omejevat. Smo v premikanju proti oceanu.
Nismo omejeni na kopno, to vama povem, fanta.
Kje te potem odložim?
Uh, koga, mene? A mene prvega?
Ee, saj ne vem. Resno, kjerkoli je v redu.
ja no, potem pa-- samo naslov povej ali kaj podobnega, okej?
Takole se zmenimo, peljimo se še ene tri ulice,
zavijmo desno, pa še dve križišči,
in tegale modela odložimo za naslednjim ovinkom.
- In kje je to? - Tudi jaz ne vem, samo da je nekje,
in, da bo to določilo potek preostanka vsega tvojega življenja.
Izkrcajo naj se vsi, ki se morajo izkrcati.
Tuu tuu!
POGLEJ NA DESNO!!
Razlog zakaj ne sprejemam eksistencializma...
kot še ene francoske pogruntavščine oziroma zgodovinske radovednosti...
ker menim, da nam lahko v naslednjem stoletju ponudi nekaj zelo pomembnega.
bojim se, da izgubljamo prave vrline, kako živeti življenje s strastjo,
občutek, kako prevzeti odgovornost za to, kar smo,
sposobnost narediti nekaj iz samega sebe in uživati v življenju.
O eksistencializmu se pogosto govori, kot o filozofiji obupa.
Jaz pa mislim, da je ravno nasprotno.
Sartre je v nekem intervjuju celo rekel, da sam ni niti en dan v življenju bil obupan.
A ko človek bere te filozofe, ga na koncu ne prešine...
toliko občutek tesnobe življenja, kolikor pravzaprav...
neka resnična živahnost občutenja, da si vrh njega.
V smislu svoje življenje si moraš ustvariti sam.
Bral sem postmoderniste z zanimanjem, celo občudovanjem.
A sem zraven nehote vedno imel ta grozno utrujajoči občutek...
da manjka nekaj absolutno bistvenega.
Kot, da je govora bolj o osebi, kot socialnem konstruktu...
ali kot o stočišču sil...
ali, kot da je razdrobljen in marginaliziran,
kar s tem dosežeš, pa je da odpreš cel svet nekih novih izgovorov.
In, ko Sartre govori o odgovornosti,
ne govori o nečem abstraktnem.
Ne govori o neki obliki sebstva, ali duše, o kateri bi se prepirali teologi.
Pač pa o nečem zelo oprijemljivem. Kot sva recimo ti in jaz v pogovoru..
Ko se nekaj odločiva. Nekaj počneva in zato tudi odgovarjava.
Verjetno je že res, da je na svetu 6 milijard ljudi, in število še vedno raste.
Kakorkoli že, vse kar narediš na nekaj vpliva.
Vpliva v prvi vrsti materialno.
Vpliva na ljudi in postavi zgled.
Skratka, mislim, da je sporočilo v tem...
da se nikoli ne smemo kar odpisati...
in se videti, kot žrtve različnih sil.
Mi sami smo tisti, ki se odločimo, kdo smo.
Stvarjenje se zdi, je posledica nepopolnosti.
Zdi se, da izhaja iz nekega prizadevanja in razočaranja.
In mislim, da jezik izvira iz vsega tega.
Hočem reči, iz naše želje, da bi se izvili iz odmaknjenosti...
in imeli neko povezavo drug z drugim.
In to je moralo biti preprosto, dokler je šlo zgolj za preživetje.
Kot npr. "voda". Za to smo si izmislili zvok.
Ali "sabljezobi tiger tik za tabo." Tudi za to smo si izmislili zvok.
Resnično zanimivo pa po mojem mnenju postane,
ko uporabimo isti sistem simbolov za sporazumevanje...
o vseh abstraktnih in neotipljivih stvareh, ki jih doživljamo.
Kaj je, npr. razočaranje? Ali kaj je jeza ali ljubezen?
Ko rečem "ljubezen",
iz mojih ust pride zvok...
in zadane uho neke druge osebe,
potuje skozi labirint v njenih možganih,
no, skozi njene spomine o ljubezni, ali pomanjkanju ljubezni,
in potem registrira to, kar jaz govorim in reče "Ja! Razumem".
A kako JAZ vem, da je res razumela? Ker besede so namreč okorne.
So zgolj simboli. Mrtve so, razumeš?
In toliko stvari je v našem spominu, ki so nam nedostopne.
Toliko tega, kar dojemamo ne moremo izraziti. Je neizrekljivo.
In vendar, ko drug z drugim komuniciramo,
kljub vsemu--
čutimo, da smo nekako povezani,
in mislimo, da se razumemo,
imamo občutek nekakšne skoraj duhovne skupnosti.
In ta občutek je lahko minljiv, pa vendar je natanko to, za kar živimo.
če si pogledamo vrhunce razvoja človeštva,
si moramo pogledati evolucijo organizma...
in nadalje razvoj njegove interakcije z okoljem.
Evolucija organizma se začne z evolucijo življenja...
ki se je začelo s hominidom...
in pripeljalo do evolucije človeštva.
neandertalca, kromanjonca.
in zanimivo je, da opazimo nekako tri strune:
biološko, antropološko--
razvoj mest, kultur--
in kulturno, kar je vznik človeka.
Kar smo do zdaj videli je evolucija prebivalstva,
in ne toliko evolucija posameznika.
Zraven tega pa, če pogleda človek koliko časa je bilo potrebno--
dve milijardi let za nastanek življenja,
šest milijonov za razvoj hominida,
1 00,000 let za nastanek človeštva, kot ga poznamo danes--
potem počasi postaja jasno, da je evolucijski vzorec žariščenje.
In ko pridemo do poljedelske,
ko pridemo do znanstvene in industrijske revolucije,
se pogovarjamo o 10,000 letih, 400 letih, 150 letih..
Vidimo nadaljnje žariščenje evolucijskega obdobja.
To pomeni, da ko gremo skozi nov proces evolucije,
se bo zvedel do točke, ko bo viden v svoji predstavnosti...
za časa našega življenja, za časa naše generacije.
Nova evolucija vznika iz te informacije,
in vznika iz dveh tipov informacije: digitalne in analogne.
Digitalna je umetna inteligenca..
Analogni pa izhaja iz molekularne biologije, iz kloniranja organizma.
Ki ju združiš z nevrobiologijo..
Prej, po starem evolucijskem vzorcu,
je nekdo umrl in na njegovo mesto prišel drugi.
Medtem ko, po novem vzorcu bi danes obstajala oba...
podpirajoč drug drugega, netekmovalno združujoča se.
Okej, neodvisno od zunanjega.
In, zanimivo, v tem primeru evolucija postane proces, osredotočen na posameznika,
ki seva iz potreb in želja posameznika,
in ne proces, pasivni proces...
kjer bi posameznik bil zgolj kaprica skupnosti.
In tako dobimo neo-človeka z novo individualnostjo in zavestjo.
A to je le začetek evolucijskega cikla...
ker, ko se začne naslednji krog,
postane input ta nova inteligenca.
Kakor se inteligenca nalaga na inteligenco,
znanje kopiči na znanje, se hitrost spreminja..
Vse dokler kaj? dokler ne pride do takega pospeška...
ki si ga lahko predstavljamo kot enormno trenutno izpolnitev človeškega,
človeškega in neo-človeškega potenciala.
Lahko je to nekaj povsem drugega.
Lahko bi bilo to ojačanje posameznika,
pomnožitev individualnih eksistenc.
Vzporedje eksistenc posameznega, ki ni več omejeno s prostorom in časom.
In manifestacije tega neo-človeškega tipa evolucije,
manifestacije bi lahko bile dramatično proti spoznavne.
To je ta zanimivi del. Stara evolucija je mrzla.
Je sterilna. Je učinkovita, kajne?
In njene manifestacije si tiste družbene prilagoditve..
Govorimo o zajedalstvu, dominanci, moralnosti, prav?
In vojne, odločanje vnaprej vse to bi zgubilo svojo težo.
Evolucije ne bi bilo več.
Nov evolucijsko pravilo bi ustvarilo sporazume ljudi o resnici, zvestobi,
pravici, svobodi.
To bi bile manifestacije nove evolucije.
To bi, upam lahko iz nje bilo razvidno. To bi bilo čudovito.
Samo destruktivni človek se počuti popolnoma odtujen, do skrajnosti sam.
Je izobčenec človeške skupnosti.
Misli si: "Res sem zmešan."
Česar pa ne vidi je da družbo samo, kakor tudi njega,
v temeljih privlačijo velike izgube in katastrofe.
Vse vojne, vse lakote, poplave in potresi lepo izpolnijo potrebe.
Človek si želi kaosa.
Pravzaprav, mora ga imeti.
Depresije, konflikti, nemiri umori, vse te strahovitosti.
Neustavljivo nas privlači tisto skoraj orgiastično stanje...
ki nastane iz smrti in uničenja.
To je v nas vseh. V tem uživamo
Seveda mediji skušajo na vse to pripopati žalosten obraz,
in jih prebarvati v velike tragedije človeštva.
A vsi vemo, da funkcija medijev nikoli ni bila...
iz sveta izključiti vsakršno zlo, ne.
Njihova naloga je prepričati nas, da sprejmemo vse to zlo in se navadimo živeti z njim.
Te sile imajo največ od nas, če smo le pasivni opazovalci.
Ti, a imaš ogenj?
In niso nam dali prav nobene druge izbire...
razen občasne, povsem simbolične,
udeležbene dejavnosti na volitvah.
Želite lutko na levi, ali lutko na desni?
Občutek imam, da je napočil čas, da projiciram moje lastne...
nezadostnosti in nezadovoljstva...
v sociopolitične in znanstvene sheme,
naj se končno sliši odsotnost mojega glasu.
Kar naprej razmišljam o nečem, kar si rekla.
- Nečem, kar sem rekla? - Ja.
To, kako se ti dostikrat zdi, da opazuješ svoje življenje...
s perspektive stare ženske, ki bo kmalu umrla.
- Tega se spomniš? - Ja. Še vedno se mi to dogaja.
Kot, da zrem nazaj na svoje življenje.
Kot, da je moje budno življenje v njenih spominih.
Točno tako.
Bojda je Tim Leary, ko je umiral dejal...
da se veseli trenutka...
ko bo njegovo telo mrtvo, njegovi možgani pa bodo še živi.
Možgani naj bi bili aktivni še 6 do 12 minut po tem, ko se vse drugo ustavi.
In sekunda zavesti v sanjah, neda,
no... je neskončno daljša od sekunde v budnem stanju.
- Razumeš, kaj želim povedati? - Seveda, definitivno.
Naprimer prebudim se in ura je 1 0:1 2,
in nato še malo podremam in imam lepe zamotane,
krasne sanje, ki se mi zdi da trajajo ure in ure,
potem pa se ponovno prebudim in je... 1 0:1 3.
Točno. Se pravi 6 do 12 minut možganske dejavnosti,
pišuka, to bi lahko bilo vse tvoje življenje.
Mislim, ti dejansko si ona ženska ki gleda nazaj vse to.
Okej in če res sem? Kaj bi potem bil v vsem tem ti?
Karkoli pač prav zdajle sem.
Mislim ja, morda res obstajam zgolj v tvojih možganih.
A sem prav toliko resničen, kot karkoli drugega.
Ja.
- Tudi jaz sem razmišljala o nečem, kar si ti rekel. - O čem pa?
Ravno o reinkarnaciji in od kje pridejo vse nove duše sčasoma.
Vsi vedno pravijo, da so reinkarnacija...
Kleopatre, Aleksandra Velikega.
Ima me, da bi jim vsem povedala, da so čisto navadni pofuklji, tako kot vsi drugi.
Hočem reči, nemogoče je. Pomisli.
Število prebivalstva sveta se je v zadnjih 40 letih podvojilo, aneda?
- Se pravi, če resnično verjameš v te zadeve z jazom in vse to o večni duši, - A - ha...
Potem imaš recimo 50% možnosti, da je tvoja duša čez 40.
In da je tvoja duša starejša od 150 let, je možnosti le še ena šestina.
Kaj hočeš torej reči? Da reinkarnacija ne obstaja...
ali da smo vsi mlade duše in nas je večina šele prvi krog ljudi?
Ne, ne. Kar želim povedati je, da na nek način verjamem...
da je reinkarnacija samo--
pesniški izraz tega, kar je v resnici kolektivni spomin.
Nedavno sem brala članek nekega biokemika ,
ki je govoril, da ko se rodi nov član neke vrste,
ima za podlago milijarde let spomina.
Od tukaj pravzaprav podedujemo naše instinkte.
To mi je pa všeč. Kot, da je... hmmm--
da obstaja vse to s telepatijo, katere del smo vsi,
pa če se tega zavedamo, ali ne.
To bi razložilo obstoj vseh teh, saj veš,
spontanih, inovativnih skokov naprej v znanosti in umetnosti po vsem svetu.
Isti rezultati, ki vzniknejo širom naokoli, neodvisno drug od drugega.
Kar en model na računalniku pogrunta nekaj novega,
in potem simultano, skupina drugih po vsem svetu...
- pogrunta isto stvar. - a-ha.
Narejena je bila ena študija, za določen čas so izolirali skupino ljudi,
in spremljali njihove sposobnosti pri reševanju križank...
v primerjavi s povprečnim prebivalstvom.
Na skrivaj so jim dali en dan staro križanko,
ki jo je že rešilo tisoče ljudi.
In tudi njihovi rezultati so se dvignili za dramatičnih 20 odstotkov.
Se pravi, ko so enkrat rešitve zunaj,
se zdi, kot da ljudje imajo dostop do njih.
Kot, da vsi lahko telepatsko delimo med sabo izkušnje.
Dobil vas bom, prasci, pa če je to zadnje, kar naredim.
Plačali boste za vse, kar ste mi naredili.
Za vsako sekundo, ki jo prebijem v tej usrani luknji,
Bom poskrbel, da boste preživeli leto dni v peklu!
Vi, kurčevi prasci me boste še prosili, da vam pustim umreti.
Ne, ne... Ne še.
Hočem, da trpite, kurcolizci.
Vas bom že poštimal, pofukanci.
Mogoče dolgo iglo v bobnič.
Gorečo cigaro v oko.
Nič prefinjenega.
Malo stopljenega svinca v rit.
Ooh!
Ali pa še boljše,
malo onega indijanskega sranja.
Odrezal vam bom veke. Ja.
In potem bom poslušal vaše vpitje.
Oh, kako sladka glasba bo to.
Ja. To se bomo spravili delat v bolnico.
Z zdravniki in sestrami, da ne boste prehitro pocrkali, svinje.
Pa veste, kaj bo najboljše?
To, da boste, kurce goltaški pedri brez vek,
in me boste lahko gledali, kako vam to počnem. Jaaaa.
Gledali, kako približujem cigaro bližje in bližje...
vašim na široko izbuljenim zrklom...
vse, dokler se vam od hudega ne bo skoraj povsem zmešalo.
A ne povsem...
Ker hočem, da traja dolgo, dolgo časa.
Hočem, da veste, da sem jaz,
da sem jaz tisti, ki vam to počne.
Jaz!
In tisti pičkasti psihijater?
Kakšno do konca zabito tele!
Oni pijani usranec od sodnika!
Kakšna naduta rit!
Ne sodi, razen če sam nisi sojen!
Vsi vi pobruhanci boste pocrkali tistega dne, ko pridem ven iz te luknje!
Zagotavljam vam, da vam bo še žal dne, ko ste me spoznali!
V današnjem modernem svetu si pravzaprav,
sploh ni težko predstavljati, da je znanost zavzela mesto boga.
In vendar ostajajo filozofski problemi prav tako kočljivi, kot prej.
Vzemimo za primer problem svobodne volje.
Ta obstaja že zelo dolgo,
obstajal je že pred Aristotlom 350 p.n.š.
Sv. Avguštin, Tomaž Akvinski,
vsi ti možje so se spraševali, kako smo lahko svobodni...
če pa Bog že vnaprej ve vse, kaj bomo naredili.
Danes vemo, da svet deluje po temeljnih fizikalnih zakonih,
in ti uravnavajo obnašanje sleherne stvari v tem svetu.
In, ker so ti zakoni zelo natančni,
omogočajo neverjetne tehnološke dosežke.
A poglejmo sami sebe. Mi smo tudi zgolj fizikalni sistemi.
Smo zgolj dovršena ureditev ogljikovih molekul.
Večina smo iz vode,
in naše delovanje pač ne bo nobena izjema osnovnih fizikalnih zakonov.
Zdaj pa se že začenja tisto, ali je Bog tisti, ki vnaprej načrtuje...
in ve vse, kaj bomo naredili...
ali nad vsem tem vladajo fizikalni zakoni.
Sploh ne ostane dosti prostora za svobodo.
Prav lahko nas zdaj premami, da bi preprosto ignorirali vprašanje,
ignorirali skrivnost svobodne volje.
Rekoč: "Ah ja, saj je samo zgodovinska anekdota. Prenapihnjena je.
Retorično vprašanje. Kar pozabimo raje nanj."
A vprašanje kar strmi v nas.
Premišljuješ o individualnosti, npr. kdo si.
Kdo si je odvisno od proste izbire, za katero se odločiš.
Ali prevzameš odgovornost. Odgovoren si lahko le,
pa tudi kriv si lahko le in spoštovanje si zaslušiš...
za tiste stvari, ki si jih naredil zato, ker si se jih sam odločil narediti.
Vprašanje se ponavlja znova in znova in nikdar nimamo pravega odgovora nanj.
In začne se zdeti, kot da so vse tvoje odločitve le šarada.
Pomislite. V možganih nastane električna aktivnost.
Nevroni se sprožijo. Pošljejo signal naprej po nevronski mreži.
Ta potuje po njej do mišičnih vlaken.
Te trznejo. In zato recimo stegneš roko.
Zgleda, kot svobodno dejanje s tvoje strani,
a sleherni kos teh-- vsak delček tega procesa...
se pravzaprav pokorava fizikalnim zakonom:
kemičnim zakonom, električnim zakonom, itd..
Zgleda, kot da je PraPok sprožil začetne pogoje,
in vsa nadaljnja zgodovina,
ves preostanek človeške zgodovine in celo še pred tem,
je v resnici ene vrste igra subatomarnih delcev...
po pravilih teh osnovnih temeljnih fizikalnih zakonov.
Domišljamo si, da smo nekaj posebnega. Da smo neka posebna vzvišenost,
a vse do zdaj povedano to postavi pod vprašaj.
Hočem reči, ta slika resnično ogrozi vse to.
Lahko si rečemo: "Samo trenutek! Kaj pa kvantna mehanika?
Toliko pa poznam sodobne fizikalne teorije, da lahko trdim, da to ni povsem res.
V resnici je le verjetnostna teorija.
Še je prostora. Še je razrahljan. Ni povsem determinističen."
In to nam bo omogočilo razumetje svobodne volje.
Če pa se spustiš v podrobnosti, potem ne bo kaj dosti zaleglo...
ker zgodi se to, da pridemo do zelo majhnih kvantnih delcev,
ki se izgleda obnašajo nekako naključno.
Imajo odklon. Obnašajo se absurdno na tak način, da so nepredvidljivi...
in jih ne moremo razumeti na podlagi tega, kar imamo do zdaj.
Priletijo, kot neka strela iz jasnega, glede na verjetnostni okvir.
Pa bo to pomagalo pri svobodi?
Je prav, da je svoboda samo stvar verjetnosti,
zgolj nek naključni odklon od kaotičnega sistema?
To zdi, je samo še slabše. Raje sem sestavni del...
nekega velikega determinističnega, fizikalnega stroja...
kot pa nek občasni odklon.
Ne moremo torej kar ignorirati problema.
Moramo najti prostor v svojem modernem pogledu na svet
za vse to, kar vsebuje; ne le telesa, ampak za osebe.
To pa pomeni poskušati rešiti problem svobode,
najti prostor za izbiro in odgovornost...
in skušati razumeti individualnost.
Ne moreš se boriti z občino, smrtjo in davki.
Ne pametuj o politiki ali religiji.
Vse to je sovražna propaganda ki se vali in gnete pred ograjo.
" Dol, vojak!! V zaklon, vojak!!"
To smo gledali vse 20. stoletje.
Zdaj, v 21. stoletju pa je čas da spoznamo...
da ne smemo dovoliti, da nas tlačijo v ta podganji labirint.
Ne smemo podleči razčlovečenju.
Za vas ne vem, a mene skrbi, kaj se dogaja s tem svetom.
Skrbi me sestava.
Skrbi me sistem nadziranja,
tistih, ki upravljajo z mojim življenjem in tistih, ki ga želijo upravljati še bolj!
Hočem svobodo! Hočem točno to!
To bi si morali želeti tudi vi!
Na slehernem od nas je, da se rešimo in pometemo s pohlepom,
sovraštvom, zavistjo in, ja, z občutkom, da nismo varni...
ker to je način, kako nas držijo-- naredijo nas male, patetične...
zato da voljno predamo svojo samostojnost, svobodo, usodo.
Moramo spoznati, da nas na veliko pogojujejo.
Začnimo izzivati to državo družbenih sužnjev!
21. stoletje bo novo stoletje,
ne stoletje suženjstva, laži in brezpredmetnosti...
in predalčkanja in vseh ostalih načinov nadziranja!
To bo doba človeštva...
ki se postavlja za nekaj čistega in pravičnega!
Kakšen kup dreka-- liberalni demokrati, konzervativni republikanci.
Vsi hočejo le nadzor. Dve plati istega kovanca.
Dve vodstveni skupini, ki se tragata za oblast!
Za položaj generalnega direktorja firme Suženjstvo d.d.!
Resnica je pred vami, oni pa se izležavajo na gomili laži!
Dovolj imam tega in nekaj bom ukrenil glede tega. Jasno?
Odpor ni jalov. To bitko bomo dobili.
Človeštvo je predobro! Nismo nesposobneži!
Uprli se bomo in postali človeška bitja!
Navduševale nas bodo resnične stvari, stvari ki so pomembne:
ustvarjalnost, dinamika človeškega duha, ki se noče podrejati!
To je vse! Samo to sem imel za povedat! Zdaj je odvisno od vaše presoje.
Naloga je, osvoboditi se negativnega,
ki je pravzaprav naša lastna volja niča.
Ko enkrat rečeš ja trenutnemu,
je vzpostavitev nalezljiva.
Plane v verižno reakcijo vzpostavljanja brez meja.
Reči "ja" nekemu trenutku...
je reči "ja" vsemu obstoju.
Glavnemu igralcu bi lahko rekli "um."
Njegova moč, sposobnost predstavljanja.
Skozi zgodovino so skušali...
ujeti tiste izkušnje, ki se zgodijo na robu meje...
kjer je um ranljiv.
Mnenja sem, da se nahajamo v pomembnem trenutku zgodovine.
Ti trenutki, to čemur bi lahko rekli mejnosti,
Skrajnosti, meje, izkušnje robnih področij...
dandanes postajajo norma.
Ta mnogoterjenja in razločevanja in razlikovanja...
vse, kar je povzročalo težave staremu umu...
zdaj pravzaprav skozi vstopanje v lastno bistvo,
okuša in občuti svojo enkratnost.
Lahko bi sže spoznali, da je prav to vsakdanje nekaj...
kar drži vse to skupaj.
In glavni lik je napram temu novemu umu,
boljši, večji um.
Um, ki nekoč šele bo.
Očitno je, ko bomo enkrat v tisti fazi,
bomo uzrli radikalno subjektivacijo,
radikalno uglašenost z individualnostjo, enkratnostjo s tem, kar um je,
ko se enkrat odpre prostrani objektivnosti.
Zgodba je zdaj zgodba kozmosa.
Trenutek zdaj ni le mimohod praznega niča.
In to na način, kako se odpro skriti prehodi.
Da, prazno je takšne polnosti...
da veliki trenutek, veliko življenje vesolja...
pulzira v njem.
In vse, vsak objekt, vsak prostor, vsako dejanje...
pusti znamenje.
In ta zgodba je singularna.
Ampak, v bistvu, gre za zgodbo, ki sledi zgodbi.
Čas se razpusti v hitro gibajoče se delce, ki se odvrtinčijo stran.
Ali se gibljem hitro jaz, ali pa čas Nikoli oba hkrati.
Tako čuden paradoks je to. Mislim, medtem ko tehnično,
sem bliže koncu svojega življenja, kot kdajkoli prej,
imam bolj kot kdajkoli občutek, da imam še ves čas na svetu.
Ko sem bila mlajša je bil v meni obup, želja po gotovosti,
misel, da je nekje konec poti in jaz moram priti do tja.
Vem, kaj imaš v mislih, sama se spomnim, da sem mislila,
"Oh, nekoč, enkrat ko bom v tridesetih,
se mi bo vse nekako uredilo in ustalilo, kar končalo."
Kot, da je nekje nivo, kjer vse čaka name,
in jaz se vzpenjam proti njemu in ko pridem na vrh,
bo konec moje rasti in spreminjanja.
Tudi veselja. A temu hvalabogu ni tako.
Ne upoštevamo, da ko smo mladi smo tudi neskončno radovedni.
To je tisto, zaradi česar je tako lepo biti človek.
- Veš kaj Benedict Anderson pravi o identiteti? - Ne.
On govori, reciva o sliki otroka.
Ko jo pogledaš, to dvo dimenzionalno podobo rečeš: "To sem jaz."
Povezati tega otroka na tisti čudni mali podobi...
s samim sabo, živečim in dihajočim tukaj, danes,
zato si moraš izmisliti zgodbo: "To sem jaz, stara eno leto,
"kasneje sem imela dolge lase, preselili smo se v Spodnjo Kungoto,
in zdaj sem tukaj."
potrebuješ torej zgodbo, ki je pravzaprav fikcija...
da povežeš otroka s slike s seboj, da vzpostaviš lastno identiteto.
Hecno je, naše celice se popolnoma regenerirajo vsakih 7 let.
Do zdaj smo kar nekajkrat postali popolnoma drug človek,
in vendar ostajamo v kvintesenci to še vedno mi.
Hmm.
HRUP & TIŠINA
Naša kritika se je začela, kakor se začno vse kritike:
z dvomom.
Dvom je postal naša zgodba.
Iskanje nove zgodbe je postalo samo naše.
Naproti tej novi zgodovini segamo, medtem ko nas žene dvom...
ki ga naš navaden jezik ni mogel izpovedati.
Naša preteklost se je zdela zamrznjena nekje v daljavi,
vsaka naša gesta in kretnja...
sta označevala negacijo starega sveta in stremljenje po novem.
Način, kako smo živeli je ustvaril novo situacijo,
stanje obilja in prijateljstva,
stanje prekucniške mikro družbe...
v srcu družbe, ki je to stanje ignorirala.
Umetnost ni bila cilj, ampak priložnost in način...
iskanja ritma...
ki je pokopala možnosti našega časa.
Šlo je v resnici za odkritje resnične komunikacije,
ali pa vsaj za iskanje nečesa takega.
Doživetje najdenja in tudi izgubljenja le-tega.
Mi, nepotešeni, nesprejemajoči smo iskali naprej,
zapolnjevali tišine z lastnimi željami, strahovi in fantazijami.
Gnalo nas je dejstvo, da ne glede na to, kako prazen se zdi svet,
Ne glede na to, kako izčrpan se nam svet zdi,
smo vedeli, da je še vedno mogoče prav vse.
In v pravih okoliščinah,
je bil novi svet prav toliko možen, kakor stari svet.
ZAČETI ZNOVA... OD ZAČETKA
Na svetu sta dve vrsti trpljenja:
Trpljenje zaradi premalo laži...
in trpljenje zaradi prenasičenosti z lažmi.
Sam sem se vedno videl v drugi kategoriji.
Če malce pomisliš,
skoraj vse človeško obnašanje in vsa dejavnost...
se ne razlikuje nujno tako zelo od živalske.
Najnaprednejše tehnologije in spretnosti...
nas postavijo v najboljšem primeru na nivo super šimpanza.
Pravzaprav je zev med,
recimo Platonom, ali Nietzschejem in povprečnim človekom...
večja, kot zev med šimpanzom in povprečnim človekom.
Kraljestvo resničnega duha,
čiste umetnosti, svetnika, filozofa
dosežejo resnično redki.
Zakaj tako malo?
Zakaj je svet zgodovina in evolucija, in ne zgodbe o napredku...
in raje to neskončno in prazno seštevanje ničel?
Razvila se ni prav nobena večja vrednota.
Kvragu, Grki so pred 3000 leti bili skoraj isto razviti, kot mi danes.
Kaj so torej ovire, zaradi katerih ljudje...
ne moremo priti niti blizu svojih resničnih zmožnosti?
Odgovor leži v nekem drugem vprašanju in to je:
Katera je najbolj splošna človeška karakteristika--
strah ali lenoba?
Kaj pa pišeš?
Roman.
O čem pa?
Sploh ni zgodbe.
So samo...
ljudje, kretnje, trenutki,
koščki zamaknjenosti, drvenje čustev.
Skratka,
najboljša zgodba, kadarkoli napisana.
Si ti v njej?
Po moje ne.
Po drugi strani pa jo najprej preberem, šele nato napišem.
Bilo je sredi puščave sredi niča,
na poti v Vegas, veš,
vsake toliko bi pripeljal avto da bi dotočil gorivo.
Bila je zadnja črpalka pred Vegasom.
Imela je bar in blagajno,
In to je bil ves prostor kar ga je bilo na postaji.
Spal sem, ko sem zaslišal hrup.
Saj veš, kot v glavi.
in sem vstal, šel ven,
in sem stal na robu, tam, kjer se črpalka konča,
saj veš, na dovozu.
Iz oči sem bezal pesek, da bi videl, kaj se dogaja,
in tam, povsem na koncu dovoza...
so imeli stojala s pnevmatikami.
štekaš, z verigami okoli njih.
Tam zagledam, stoji Econolinov kombi.
In nek tip brez majice,
nalaga v ta kombi...
vse tiste gume.
V rokah je imel zadnji dve gumi,
in ju ravno vrgel vanj,
nakar jaz zavpijem: "Hej ti!"
Tip se je obrnil, majice ni imel na sebi,
ves poten, grajen, kot betonski sekret,
in potegnil nož, dolg vsaj 30 cm,
in stekel proti meni, kakor hitro je mogel,
Še vedno sem mislil--
"To pa ni vredu." Stopil sem notri,
segel z roko za blagajno, kjer je lastnik hranil 0.41 pištolo,
jo potegnil ven, napel petelina,
in ravno, ko sem se obrnil, je planil skozi vrata.
Opazil sem njegove oči. Nikdar ne bom pozabil njegovih oči.
V njih je imel glede mene same slabe naklepe.
Pa sem ustrelil vanj. BUM. Točno v prsi.
Bang. Vrglo ga je nazaj ven z isto silo, kot je prihrumel notri.
Prav tja med dve črpalki, dizel in neosvinčeno.
In, po moje je bil drogiran, na horsu ali kaj podobnega,
ker je vstal...
še vedno z nožem v roki, krvav povsod po prsih,
vstal in začel hoditi takole, samo premikal se je, takole.
Jaz sem bil še vedno zelo šokiran,
pa sem potegnil petelina in zatolkel s kladivom.
Saj veš, kot v kavbojkah-- Bum, bum, bum, bum, bum!
Odneslo ga je s črpalke.
In vse od tistih krat,
nosim tole s sabo.
To, pa to, model.
Dobro oboroženo prebivalstvo je najboljša obramba pred tiranijo.
Na to se pa pije.
In še nekaj ti povem,
toliko časa že nisem streljal s temle, da sploh ne vem, če še dela.
Pa potegni sprožilec in se prepričaj!
Ni me doma. Pustite sporočilo.
Hej, model. A potem si pa verjetno že krenil, kaj?
V glavnem, spomni me, da ti povem, kaj sem sanjal sinoči...
Res je bilo čudno.
Okej. Se vidiva kasneje. Ajde.
Jezdenje brez sedla. Copenhagen William...
in njegov konj Same Deal.
...za debelo roko. Prišijte na spodnjo stran--
Jaz ne čakam na prihodnost,
ne pričakujem odrešenja, odveze,
Niti razsvetljenja skozi proces.
Delujem po postavki, da je ta popolnost z napako zadostna in izpolnjena...
v vsakem posameznem, neopisljivem trenutku.
Čebele, kresnice, bogomoljke--
...zmešani makaronovi cmočki z mojimi opotekajočimi--
...stitljivo tradicijo čarovnikov vračev in drugih vizionarjev...
ki so razvili in dovršili umetnost sanjskega potovanja,
t.i. stanja jasnih sanj...
v katerih z zavestnim nadzorovanjem svojih sanj,
lahko odkrijete stvari...
ki so izza vaših sposobnosti dojemanja v budnosti.
- Zmagati hrbet ob hrbet-- - Povej, kaj počne Feliks--
Posamezni jaz je absurdno ozka prednost, s katere opazujemo to-- to izkušnjo.
In s katero večina zre na njihovo individualno povezavo z vesoljem,
Motrim razmerja...
različnih jazov drug do drugega.
Medtem, ko se večina ljudi s težavami premika...
težko pridejo že z enega na drugi konec,
je pri 92 letih Joy Cullison šla spoznavati svet.
~~Zdaj lahko svobodno vidim svet~~
Hej, kako gre?
Pravijo, da so sanje resnične samo, dokler trajajo.
Lahko rečemo isto za življenje?
Mnogo nas je, ki se iščemo v sanjskem razmerju telo/duh .
Imenujemo se oneironavti. Smo raziskovalci sveta sanj.
Gre pa samo za dve nasprotujoči si stanji zavesti...
Ki si pravzaprav niti ne nasprotujeta.
Veš, v stanju budnosti,
živčni sistem vzdržuje in aktivira živost spominov.
Evolucijsko je to smiselno.
Ne bi bilo dobro, če bi zaznavno podobo plenilca...
zamešali s spominom na plenilca in obratno.
Če bi spomin na plenilca priklical predstavno podobo,
bi ušli v kopalnico in se zaklenili vsakič, ko bi pomislili na nekaj groznega.
Tako imaš te serotonske nevrone...
ki sprožajo halucinacije...
le-te same pa se sprožajo v fazi REM spanca.
Zaradi tega so sanje lahko resnične...
hkrati pa je onemogočeno soočenje z drugimi predstavnimi procesi.
Zaradi tega sanje lahko zamenjamo z resničnostjo.
Delujočemu sistemu in živčni dejavnosti, ki ustvarja svet,
ni nobene razlike med sanjami, dojemanjem in dejanjem...
in med dejanskim budnim dojemanjem in dejanjem.
Nekoč mi je prijatelj rekel...
da je največja napaka, ki jo lahko narediš...
da misliš, da si živ...
v resnici pa spiš v čakalnici življenja.
Trik je vtem, da združiš...
svoje sposobnosti v budnem stanju...
z neskončno možnostmi svojih sanj.
Ker če ti uspe to, ti lahko uspe karkoli.
Si kdaj počel kaj, česar nisi maral in si moral res trdo delati?
Dolg, težak dan dela. Potem končno doma malce zapreš oči.
Se v trenutku zbudiš in ugotoviš...
da je ves dan v službi, da so bile le sanje.
Dovolj slabo je že, da prodaš dan svojega budnega življenja za malo plačo,
zdaj pa jim daš zastonj celo svoje sanje.
Hej, model. Kaj pa ti počneš tukaj?
laskam si, da sem družabni lubrikator sanjskega sveta,
ki pomaga ljudem, da lažje razumejo vse skupaj.
Da izrežejo strah in živčnost in se sprostijo.
Ko ti postane jasno, to pomeni, da se zaveš, da samo sanjaš, ne?
Ja. In potem jih lahko nadzoruješ.
Bolj realistične si in manj čudne, kot pa nejasne sanje.
Veš, pravkar sem se prebudil iz sanj.
Niso bile tipične sanje. Zdelo se mi je, kot da sem vstopil v drug univerzum.
Ja, resnične so.
Tehnično gledano, to je fenomen spanja
v njih se lahko imaš tako krasno.
In, vsi vemo, zabavati se je zakon.
- Ja. - In kaj se v tvojih sanjah dogaja?
Oh, dosti ljudi, dosti govorjenja.
Del je bil celo malo absurden, kot v kakem čudnem filmu.
V večini pa so ljudje razpredali zelo zavzeto o tem in onem.
Ko sem se zbudil, sem razmišljal od kod se je vse tisto vzelo?
- To se da nadzirati. - Se tebi neprestano sanja kaj takega?
Itak, da se mi. Vedno pa skušam potegniti kar največ iz tega.
Trik pa je, da moraš najprej sploh zaštekat, da sanjaš.
Moraš se naučit to prepoznat.
Moraš biti sposoben reči si: "Opala, a so to sanje?"
Večina ljudi se tega nikoli ne vpraša...
Niti, ko so budni, niti ko sanjajo.
Zdi se, kot da hodijo v spanju ko so budni...
ali hodijo v budnosti ko sanjajo.
V nobenem primeru nimajo kaj veliko od tega.
Jaz sem se zavedel, da sanjam, ko sem pogledal digitalno uro.
Nečitljiv zaslon je imela. Kot da je v vezju nekaj narobe.
To je zelo pogosto. Pa če je kakšna stvar napisana z zelo malimi črkami.
Zelo nestabilno.
Še en dober test je, da poskusiš uravnati svetlost.
Tega v sanjah ne moreš.
Če vidiš stikalo, ga poskusi pritisniti, in preveri, če dela.
To je ena izmed stvari, ki jih v jasnih sanjah ne moreš delati.
K vragu, če hočeš lahko letiš,
Se kaj zanimivega pogovoriš z Albertom Schweitzerjem.
Raziščeš vse te nove dimenzije resničnosti,
da ne omenjam, da lahko doživiš kakršenkoli seks, kar je prav fino.
Torej ne morem uravnati svetlobe. In kaj potem?
To je le en način, kako preverim, če sanjam, ne?
Kot sem dejal, to se lahko naučiš prepoznat vsakič.
A štekaš, stikalo tu in tam.
Če je luč prižgana in je ne moreš ugasniti, potem najverjetneje sanjaš.
In potem se lahko lotiš resnega dela.
In, verjemi, ni omejitev.
- Veš, kaj jaz zadnje čase poskušam? - Kaj?
Ti povem, res je noro, pa še vedno boljši postajam.
Tole ti bi všeč. Pogled 360 stopinj, stari.
Vidim v vse smeri. Kar fino, a?
Ja. Wow.
No stari, iti moram.
Okej, do kasneje. SUPER PROFUNDO, na zgodnji večer tega dne.
- Kaj pa to pomeni? - Ne vem, ni mi še uspelo pogruntati.
Mogoče bo tebi. Ta tip mi venomer šepeta na uho.
Louis. Znova in znova pojavljajoča oseba v mojih sanjah.
SVETI TRENUTEK
Kino, v svojem bistvu,
je reprodukcija resničnosti,
kar pomeni, da je resničnost dejansko po-ustvarjena.
In morebiti se zdi, kot medij, ki pripoveduje zgodbice.
In se, hmm-- zdi, kot--
kot-- da se z literaturo da zgodbo povedati boljše.
In če poveš zgodbo, ali tudi vic--
"Tip vstopi v krčmo in zagleda škrata."
To dobro užge, ker ti si predstavljaš tega tipa in škrata v krčmi.
In vse skupaj ima en domišljijski zor.
V filmu pa tega ni, ker je posnet nek dejanski tip...
v dejanski krčmi, z dejanskim škratom...
- dejanske višine in ki dejansko nekako izgleda, ne? - A-ha.
No in, Bazinu je to, s čimer se ontologija filma--
mora soočiti, veš, mora se soočiti z--
- Tudi fotografija ima ontologijo, - Aha.
s tem, da je filmu dodana dimenzija časa...
in ta večji realizem.
Zato gre za tega tipa...
v tem trenutku, v tem prostoru.
Veš in, Bazin je, okej, kristjan,
zato on, seveda, verjame, a ne--
v Boga, očitno in vse to.
Zanj sta resničnost in Bog isto. A ne, in--
in kar film v resnici slika, je torej Bog, ki je vstal, ki stvarja.
Štekaš, ta trenutek se Bog kaže, kot tole.
In, kar bi ta film kazal, če bi naju zdajle snemal...
bi bilo to, da je Bog za to mizo,
in Bog bi bil ti, in jaz, zgledal bi, kot midva zdajle...
govoril in mislil bi to, kar misliva midva zdajle...
- Ker smo vsi podobe Boga na nek način. - A-ha.
Torej je film posnetek Boga, njegovo obličje...
oziroma njegovo venomer spreminjajoče se obličje.
Komarja imaš. Ga jaz namesto tebe?
- Dobil si ga. Prav. - A da sem ga?
No, in Holiwood je vzel ta film...
in skušal iz njega narediti medij za pripovedovanje zgodb...
kjer imaš knjige ali pa zgodbe...
in potem jih, saj veš--
uokviriš in v ta okvir skušaš vtakniti nekoga, ki tja paše.
Vendar nima smisla.
Ne bi smelo biti odvisno od okvirja.
Ampak od osebe, od predmeta.
In, hm-- In v tem smislu,
imajo skoraj prav, ko imajo sistem zvezdnikov/ic...
- ker potem je vse pač tista oseba in ne le zgodba. - Tako je.
Truffaut je rad rekel, da najboljših filmov ne naredijo--
Najboljše povesti ne naredijo nujno najboljšega filma...
ker imajo neko literarnost, pripovedništvo, ki te zgodbe pravzaprav zasužnji.
Najboljši filmi so tisti, ki temu suženjstvu niso podložni.
In zato-- Je tako-- Ma, saj še sam ne vem--
Vse to z naracijo se mi zdi, kot--
Očitno je neka zgodba v kinu, ker je v času,
prav tako, kot je zgodba v glasbi.
Ne pomisliš najprej na zgodbo pesmi in potem narediš pesem.
Nastati mora iz trenutka.
To je tisto, kar ima film. Je zgolj ta trenutek, ki je svet.
Razumeš, kot ta trenutek... Svet je.
Obnašamo pa se, kot da ni svet.
kot, da so nekateri trenutki sveti, vsi ostalo pa pač niso...
- niso sveti, vendar tale pa je svet. - Seveda. Seveda.
Film nam ga lahko pokaže.
Uokviri nam ga, da lahko mi rečemo: "Ah, tale trenutek. Svet je."
Kot "svet, svet, svet" hip za hipom.
A kdo lahko živi na tak način? Kdo lahko reče: "Vau, sveto"?
Ker, če pogledam tebe in ti pustim biti svet--
Bi, ne vem. Bi recimo prenehal govoriti.
No, bi bil v trenutku. Trenutek je svet, ne?
Ja, ampak bi bil še vseeno odprt.
Pogledal bi te v oči in bi zajokal...
in bi občutil vse te reči in to ni vedno vljudno.
Ker bi te spravilo v zadrego.
Saj bi se lahko smejal. Zakaj bi moral ravno jokati?
Ja... no, ker-- Ma, ne vem.
Jaz pač začnem ob takem jokati.
A, tako. Pa--
Pa dajva, poskusiva zdajle. Imejva trenutek svetega.
- Vse so plasti, a ne, da so? - Ja.
Obstaja sveti trenutek in obstaja zavedanje...
ko pomisliš, da doživljaš sveti trenutek...
prav tako, kot je film dejanski trenutek, ki se dogaja,
oseba v njem pa se dela, kot da je v neki drugi resničnosti.
Vse je v teh plasteh.
In, hm, jaz sem padel not in ven v trenutek, ko sem gledal tebe.
Je lahko v svetem-- Enkraten si, Caveh.
To je eden razlogov, zakaj se imam tako fino s tabo.
Lahko me... Popelješ s seboj.
Če je svet, ki smo ga prisiljeni sprejeti napačen in nič ni res,
potem je mogoče prav vse.
Med iskanjem tega, kaj nam je všeč bomo našli vse, kar nam ni,
vse, kar ovira našo pot do tega, po čemer hrepenimo.
Utehe pa nikoli ne bo za tiste, ki iščejo nekaj, kar ne obstaja .
Sistematično spraševanje po ideji sreče.
Prerezali bomo glasilke vsem, ki bodo lahko govorili.
Iz daljnogleda potegnili simbole družbe. Razvrednotili vrednost združbe.
Da bi se soočili z nam poznanim.
Družba je taka popolna prevara in tako podkupljiva...
da zahteva uničenje same sebe do točke, ko se ne bo več sposobna spominjati lastnega obstoja.
Kjer je ogenj, tja bomo prinesli gorivo.
Zmotili kontinuum vsakodnevnega izkustva...
in navadna pričakovanja, ki se skladajo z njimi.
Da bi živeli, kot da je nekaj celo odvisno od čigavega dejanja.
Da bi razbili urok ideologije prerazkomotenosti potrošništva...
da bodo lahko prišle na dan naše bolj avtentične želje.
Da prikažemo nasprotje med tem, kako živimo danes in tem, kako bi lahko bilo.
Da se pogreznemo v pozabo dejanj in da se zavedamo, kaj smo sprožili.
Nastala bo zgoščenost, ki je nismo poznali nikdar prej...
v izmenjevanju ljubezni, sovraštva, življenja, smrti,
terorizma, obžalovanj, odvratnosti in privlačnosti.
Potrjevanje svobode, tako nepremišljene in neusposobljene,
da bi prišlo do popolnega zanikanja vsakršne prepreke in omejitve.
- Hej, ata, kaj pa počnete tam gori? - Nisem prepričan.
A vam pomagamo prilezti dol, gospod?
Ne, po moje ni treba.
Teslo neumno.
Nič slabši ni od nas. Dejanje brez premisleka.
Mi pa le premišljujemo, naredimo pa nič.
Zakaj ste tako čemerni, g. Deborg?
Kar je manjkalo, se je zdelo nenadomestljivo.
Skrajne negotovosti...
nedejavnega obstoja...
so naredile presežke potrebne...
in prekinitve zagotove.
Če navedem Stevensona:
"Mnoge je vzel samomor.
" Pijača in hudič...
pa sta poskrbela za ostale."
- Hej. - Hoj.
Si sanjač?
Ja.
Zadnje čase niso prav pogosti.
Za nas sanjače so zdaj težki časi.
Pravijo, da so sanje mrtve, da tega nihče več ne počne.
Niso mrtve. Samo pozabili smo nanje.
Odstranili smo jih iz našega jezika.
Nihče ne poučuje o njih, zato nihče ne ve, da obstajajo.
Sanjač je pregnan do nerazumljivosti.
Vse to poskušam spremeniti in upam, da ti tudi.
S tem, da sanjam vsak dan.
Sanjamo z našimi rokami in sanjamo z našim umom.
Naš planet se sooča z največjimi težavami kot kdajkoli. Kdajkoli.
Zato karkoli počneš, naj ti ne bo dolgčas.
Živimo v resnično najrazburljivejšem času, kar smo si lahko želeli.
Stvari pa se šele začenjajo.
Tisoč let je komaj trenutek.
Nič ni novega, drugačnega. Isti vzorec znova in znova.
Isti oblaki, ista glasba,
isti občutki izpred ene ure, ali pa izpred večnosti.
Zame ni tukaj, zdaj, ničesar, prav ničesar.
Zdaj se spominjam. To se mi je že nekoč zgodilo. Zato sem odšel.
Začel si iskati svoje odgovore.
Čeprav ne bo lahko, bo nagrada ogromna.
Razgibavaj svoj človeški um, kolikor temeljito je mogoče,
zavedajoč se, da je le vaja.
Ustvarjaj prelepe umetnine, rešuj probleme,
raziskuj skrivnosti fizikalnega vesolja.
Loči vtise od vseh čutil.
Veseli se, bodi žalosten, se smej, sočustuj, vživljaj se v druge...
in zbaši čustveni spomin v svojo popotno bisago.
Spomnim se, od kod sem prišel in kako sem postal človek.
Zakaj sem ostal. Zdaj pa je moj odhod planiran.
Tukaj je izstop. Ubežati hitrosti.
Ne le večnost, ampak neskončnost.
- Pardon. - Oprosti.
Hej. Ali lahko to ponoviva?
Vem, da se ne poznava, a nočem biti mravljica, razumeš?
Hočem reči, hodimo skozi življenje...
naše antene se odbijajo druga od druge,
nepretrgoma, kot mravljinski avtopilot,
ki od nas ne zahteva nič človeškega.
Stoj. Pojdi. Stopi tja. Pelji tamkaj.
Delujemo za osnovno preživetje.
Vsa komunikacija zgolj, da je kolonija v gibanju...
na učinkovit, vljuden način.
" Tukaj je vaš drobiž." " S kartico, ali na keš?" "Na kredit, ali obroke?"
"Želite zraven kečap?"
Nočem malenkosti. Želim si pristnih človeških trenutkov.
Želim te videti. Želi, da vidiš ti mene.
Temu se nočem odpovedati. Nočem biti mravlja, razumeš?
Hja. Razumem, ja.
Tudi jaz ne želim biti mravlja.
Ja, hvala, ker si me dregnila malo prej tamle.
Zadnje čase hodim naokoli na nekakšnem zombi avtopilotu.
V mislih se ne počutim, kot mravlja, a verjetno zgledam, kot kakšna.
D.H. Lawrence je imel to idejo, o dveh ljudeh, ki se srečata na ulici...
in namesto, da bi si šla mimo, se le površno preletela,
sta se odločila sprejeti, čemur pravi: "medsebojna potrditev dveh duš."
Kot osvoboditev tistih drznih, lahkomiselnih bogov, ki so v nas vseh.
Saj to je nekaj takega, kot to najino srečanje.
Delam ta projekt. Mogoče bi te zanimalo sodelovati.
V bistvi je žajfnica,
in tudi osebe imajo fantazijska življenja.
Predstavljajo drugo osebnost tistih, ki jih igrajo.
Pač, pogruntaš nekaj, kar si si vedno želel početi...
ali, kako si vedno hotel živeti, ali biti po poklicu, itd...
In potem to vključimo v zgodbo, dodamo križanje poti tvojega življenja...
s potmi drugih, na tipičen, žajfast način.
In potlej si želim to prikazati na shajališču samem...
z igralci prisotnimi, tako, da ko se bo nanizanka snemala,
bo lahko občinstvo neposredno...
režiralo nadaljevanje in izbiralo z jedilnika, nekaj takega.
Se pravi, dosti bo odvisno od izbire in upoštevanjem človeških sposobnosti...
da lahko ugotoviš, kaj sploh hočejo videti...
pa tudi potrošništva in umetnosti in proizvajanja.
In, če ti ni po godu, lahko vrneš...
ali zahtevaš denar nazaj,
ali pa samo sodeluješ, tako, da se zgolj nekaj odločiš.
- No, si potlej za? - U, pa ja. Sliši se prav fino.
Rad bi sodeloval, ampak, hm--
Rad bi te najprej nekaj vprašal.
Ne vem sicer, kako naj to rečem, ampak--
kako je biti oseba v sanjah?
Ker, hm, zdajle namreč nisem buden.
In v resnici nisem nosil ure od najmanj četrtega razreda.
Po moje je celo to tista ista ura.
Hm, saj, no...
Lahko, da sploh ne boš mogla odgovoriti na to vprašanje.
Skušam samo dobiti očutek, kje se nahajam in kaj se dogaja.
Kaj je potlej s tabo? Kako ti je ime? Kje stanuješ?
Kaj počneš?
Jaz-- jaz-- se pravzaprav ne morem spomniti.
Ne morem-- Ne morem se ravno spomniti tega.
A bistvo ni v tem...
ali lahko izbrskam ta podatek...
o tem, kje stanujem, ali kaj takega, štekaš,
dekliški priimek moje mame, ali kar nečesa.
Iz te resničnosti pridobim, če temu lahko tako rečem,,
trajno perspektivo.
In kaj je to pri tebi?
V glavnem jaz sam, ki imam opravka z dosti ljudmi...
ki me...
izpostavljajo informacijam in idejam...
ki se... zdijo nekako znane,
a istočasno,
tako zelo tuje.
Nisem v nekem objektivnem, racionalnem svetu.
Celo letam lahko naokoli.
hm--
Ne vem no. Čudno je, ker ni to trdno stanje.
je bolj ves spekter zavedanja.
Kot spodbujevalci jasnosti.
Kot tole zdaj. Zdaj sanjam, ali ne?
Se celo o tem pogovarjava.
To je najglobje, kar sem v sebi in v svojih sanjah kdajkoli bil.
Govorim o tem, da sem v sanjah.
Začenja pa se mi dozdevati...
da je to nekaj, na kar pravzaprav ne morem vplivati.
to je-- je totalno enkratno.
ta-- kvaliteta tega-- tega okolja...
in informacije, ki jih sprejemam.
kot tvoja žajfnica, na primer.
To je totalno dobra ideja.
Tega si nisem izmislil jaz. To je nekaj, kar je izven mene.
Kot, da se je nekaj preneslo vame od zunaj.
Ne vem, kaj to je.
Zdi se nam, da smo tako omejeni s svetom...
In-- in z omejitvami, a v resnici jih zgolj ustvarjamo.
In skušamo jih doumeti,
in se zdi, da zdaj, ko vem, da vse skupaj sanjam,
lahko naredim, karkoli se mi zazdi.
Sanjam, a sem buden.
toliko imaš, hm, enih možnosti,
in to je pravzaprav tisto, zaradi česar živimo.
Razumem, kaj hočeš povedati.
Na meni je. Jaz sem tisti, ki sanja.
Čudno je. Toliko informacij...
ki-- ki so jih ti ljudje prenesli name--
Kaj pa vem. Toliko enih različnih pomenov imajo.
- No in, kako se počutiš? - V redu,
Včasih imam občutek osamljenosti,
večino časa pa sem resnično povezan,
resnično vključen v ves ta aktivni proces.
Kar je skoraj čudno, ker večino časa,
sem bil prav pasiven, nisem ravno govoril,
Razen tole zdaj, kajneda.
Samo puščam, da me informacije preplavijo.
Saj ni nujno pasivno to, da ne odgovarjaš verbalno.
Hkrati lahko komuniciramo na toliko različnih ravneh.
Morda pa-- dojemaš neposredno.
Večina ljudi, na katere sem naletel...
in večina stvari, ki bi jih hotel povedati,
je, kot da so jih rekli namesto mene in na moj namig.
popolnoma sami od sebe.
Nimam nekih smotanih sanj, odlične sanje so to.
A...
Tako povsem različne od katerihkoli sanj kdaj prej.
Kot, da so to TISTE sanje.
Kot, da me na nekaj pripravljajo.
"Na tem mostu," svari Lorca,
"Življenje niso sanje.
" Pazi se, in pazi in se...
pazi."
In mnogi mislijo, da ker se "potem" zgodi,
se "zdaj" ne.
Sem omenil, da se trajajoči "wow" dogaja prav zdajle?
Vsi smo soavtorji te plesne gostobesednosti...
kjer briljirajo tudi naše nezmožnosti.
Smo avtorji samih sebe,
sodelujemo v gigantskem Dostojevskijevem romanu, kot klovni.
Vse to, s čimer smo zaposleni, kar se imenuje svet...
je priložnost, da razkažemo, kako razburljiva je lahko odtujitev.
Življenje je skupek čudežev, ki se naberejo skozi čas...
v trenutkih, ki se osupli znajdejo v prisotnosti drug drugega.
Svet je izpit, ki pove ali smo sposobni vstopiti v neposredno izkustvo.
Naš vid je tukaj, kot test, ali smo sposobni videti preko njega.
materija, kot preizkus naše radovednosti.
Dvom, kot preizkus naše življenjskosti.
Thomas Mann je napisal, da bi raje sodeloval v življenju...
kot pa napisal sto zgodb.
Giacomettija je nekoč povozil avto,
spominja se, da je padel v neko jasno omedlevico,
nenadno vedrino,
ko je spoznal, da se mu končno nekaj dogaja.
Nastane sklep, da ne moreš življenja hkrati razumeti in ga živeti.
Ne strinjam se povsem. Niti popolnoma ne zavračam tega.
Dejal bi, da življenje razume tisti, ki ga živi.
A paradoksi mi ne dajo miru,
lahko se naučim ljubezni in se naučim ljubiti...
te moje paradokse, ki mi ne dajo miru.
In ob kakem romantičnem večeru s samim sabo,
včasih zaplešem salso s svojo zmedenostjo.
Preden odtavaš, ne pozabi.
Se pravi, spominjaj se.
Spominjanje je veliko bolj psihotična aktivnost, kot pozabljanje.
Lorca je v isti pesmi dejal...
da bo tiste, ki ne sanjajo ugriznil legvan.
In ko enkrat dojameš...
da je nekdo sanjska oseba...
v sanjah nekoga drugega,
to je samozavedanje.
Nisi še srečal samega sebe.
A prednost tega, da vmes srečuješ druge...
je vtem, da ti lahko kdo od njih nekoč predstavi tebe.
Raziskuj naravo...
vsega, kar opazuješ.
Na primer,
lahko, da boš hodil...
po sanjskem parkirišču.
Ja, tisto so sanjske noge v tvojih sanjskih čevljih.
Del sanjskega tebe. In tako,
Oseba, ki v sanjah si...
ne more resnično biti to, kdor si.
Je le podoba,
miselni model.
Se me ne spominjaš?
Ne. Mislim, da ne.
S postaje?
Telefoniral si in me pogledal...
nekajkrat.
Tega se spominjam, vendar ne, da bi tisto bila ti.
Si prepričan?
No, morda pa ne.
Sedela sem...
Ti pa si me gledal.
Prijateljček, ne sanjaj več. Res je tukaj.
Reče se mu Efferdent Plus.
V peklu potoneš na nivo tvojega manka ljubezni.
V nebesih pa se dvigneš do nivoja polnosti tvoje ljubezni.
Pohiti. Pridi. Spravi se v avto. Gremo.
Predvidoma zgodba poteka tako.
Billy Wilder sreča Louisa Malla.
To je bilo v poznih '50ih, zgodnjih '60tih.
Louis Malle je pravkar posnel svoj najdražji film za 2 in pol milijona dolarjev.
Billy Wilder ga vpraša, o čem ta film govori.
Louis Malle odvrne: "Neke vrste sanje v sanjah."
In Billy Wilder reče: " Pravkar si izgubil 2 in pol milijona."
Glede teh mi je zdaj malo bolj jasno--
Skozi stoletja je postavka, da je živjenje ujeto v sanje...
bila prodorna tema filozofov in pesnikov.
Ne bi potem bilo smiselno, da je tudi smrt ujeta v sanje?
Da se po smrti tvoje zavedno življenje nadaljuje...
v nečem, čemur bi lahko rekli: "Sanjsko telo"?
Enako telo, kot ga doživljamo v vsakodnevnih sanjah.
S to razliko, da se po smrti,
nikoli več ne prebudiš,
nikdar več ne vrneš v svoje fizično telo.
Kakor postaja vzorec bolj in bolj zamotan in fin,
tako ni več dovolj, da te samo malo odnese.
Kaj bo dobrega, kolega?
Ej, a nimaš ti avtočolna?
- Česa? - Enkrat si me peljal z avtom, ki je bil tudi čoln.
To pa ne. Nič takega nimam. Ne vem, o čem govoriš.
O, pismu, ej! To mora biti noč vzporednih univerzumov.
Si videl mačko, ki je bila pravkar tukaj,
in ravnokar zbežala skozi vrata?
No, pride ona sem in ji rečem: "Kaj bo dobrega, kolegica? "
Pa da na mizo burrite in se zazre vame in reče:,
"Nedavno sem se vrnila iz doline senc smrti.
"Poželjivo vdihavam vse vonje in esence življenja.
"Bila sem na robu popolne pozabe.
Spominjam se kipeče želje, da bi si zapomnila vse."
In kaj si dejal na to?
No, kaj pa naj bi rekel?
Rekel sem: "Če boš dale tiste burrite v mikrovalovko,
"Želim, da naluknjaš plastično vrečko, zato ker jih drugače raznese.
In sit sem že neprestanega čiščenja teh burrito packarij. Se razumeva?"
Ker se jalapenosi zasušijo.
In so, kot mali koleščki.
Ko je končal, sem razmišljala samo o...
tem, kako je vse v zvezi z jazom,
tem, kar smo, zgolj...
neka logična struktura,
kraj, kjer trenutno stanujejo abstrakcije.
Čas je bil, da se ozavestimo,
da damo skrivnosti obliko in pomen.
In jaz sem bila del tega. To je bil dar.
Življenje je besnelo okrog mene,
In sleherni trenutek je bil čaroben.
Rada sem imela vse ljudi,
se ukvarjala z vsemi nasprotujočimi se impulzi.
To mi je bilo najbolj všeč-- povezovanje z ljudmi.
To je, če se ozrem nazaj, imelo največji pomen.
Kierkegaardove zadnje besede so bile: "Pometite me."
- Hej, stari. - Hej.
Nisi bil ti v avtočolnu?
Oni tip-- tip s kapo.
On me je zapeljal z tisto rečjo, avto čolnom,
ti pa si bil na zadnjem sedežu z mano.
Ne bom trdil, da ti ne veš o čem govoriš,
ampak vem pa ne jaz, o čem govoriš.
Ne, glej odložila sta me na točno določenem mestu...
in ti si dal napotke, kako do tja priti.
In potem me ja na koncu še zbil avto.
a sem se prebudil, ker se mi je itak sanjalo,
in kasneje, ko mi je potegnilo, da sem vse skupaj sanjal,
sanjal, da sem vstal.
To so t.i. "lažna prebujanja", jaz sem jih včasih imel neprestano.
Ampak jaz sem še vedno v sanjah.
Ne morem ven iz sanj. Kar traja in traja.
Prebudim se, a se prebudim v spet nove sanje.
Počasi me začenja biti tudi strah, kot da se pogovarjam z mrtveci.
Ta ženska na TV mi pripoveduje o tem, da je smrt neki sanjski čas...
ki obstaja zunaj življenja.
Ej stari, začenjam mislit, da sem mrtev.
Naj ti povem o sanjah, ki sem jih nekoč imel.
saj vem, ko kdo reče kaj takega,
ponavadi to pomeni, da bo naslednih par minut dolgočasnih, in morda jih bo res.
Ampak pač-- Kaj ti pa drugega preostane, ne?
V glavnem... Bral sem ta članek, ki ga je spisal Philip K.. Dick.
Kaj, bral si ga v sanjah?
Ne, ne. Bral sem ga pred sanjami.
Bil je nekakšen uvod v sanje.
bil je o knjigi z naslovom, "Tecite, moje solze, je rekel policaj".
- Jo poznaš? -Aha, zanjo je dobil neko nagrado.
Točno. To je ta, ki jo je napisal zelo na hitro.
Pač, kar pritekla je iz njega.
Imel je občutek, kot da se usmerja skozi njega.
skratka, ene štiri leta po tem, ko so mu jo objavili,
je bil na neki zabavi in je spoznal to žensko...
z istim imenom, kot ženska oseba v njegovi knjigi.
In imela je fanta z istim imenom, kot fant iz knjige.
In imela je nekaj z enim tipom, taglavnim policajem.
Tudi on je imel isto ime, kot taglavni policaj v njegovi knjigi.
In ona mu pripoveduje stvari o svojem življenju,
in prav vse je direkt iz njegove knjige.
In to ga totalno zapaničari, a kaj pa bi lahko naredil?
In malo po tistem je hotel oddati pismo,
in je zagledal nekega, em, čudnega tipa, ki je stal pri njegovem evtu.
In, namesto, da bi se mu izognil, kar bi ponavadi naredil,
je stopil do njega in ga vprašal: "Ali vam lahko pomagam?"
In tip mu odvrne: "Ja. Brez bencina sem."
Pa vzame denarnico, mu da nekaj denarja, česar tudi ponavadi ne bi storil.
In potem pride domov in si misli: "Čakaj malo.
Ta model ja ne bo mogel do bencinske. Saj nima bencina."
In gre nazaj do avta, poišče tipa in ga odpelje do bencinske.
In ko zavija na bencinsko,
mu pribije: "Hej. Tudi to je v moji knjigi.
Točno ta benciska. Točno ta tip. Vse. "
Se pravi, vse skupaj je malo čudno, ne?
In potem pripoveduje o tem svojemu duhovniku,
opisuje, kako je napisal knjigo,
in, da so se mu štiri leta kasneje vse stvari tudi zgodile.
In ko mu pove, mu reče duhovnik "To je Knjiga dejanj.
Opisali ste mi Knjigo dejanj."
Pa pravi: "Jaz nikoli nisem bral Knjige dejanj."
Nato gre domov in prebere Knjigo dejanj,
In je kar malce nenaravno.
Še imena oseb so ista, kot v bibliji.
Knjiga dejanj se dogaja 50 n.š., ko je bila napisana, menda.
Philip K. Dick je torej imel to teorijo...
da je čas iluzija in da smo vsi v resnici v 50 n.š.
Razlog, zakaj je napisal to knjigo...
je bil, da se mu je uspelo za trenutek prebiti skozi iluzijo,
skozi to tančico časa.
Kar je videl, je bilo to, kar se je dogajalo v Knjigi dejanj.
Zanimal se je za gnosticizem.
in ideja, da je demiurg ali demon,
ustvaril iluzijo časa, da bi pozabili...
da se bo Kristus nekoč vrnil...
in bo prispelo božje kraljestvo...
da smo vsi leta 50 n.š., in da se nekdo trudi, da bi pozabili,
razumeš, da je-- da je Bog neposreden.
In to čas je. To je to, kar zgodovina je,
nekakšno povezano, me štekaš, sanjarjenje ali odvračanje.
Ko sem to prebral, sem si mislil: "No, to pa je čudno. "
In potem sem tiste noči sanjal,
o nekem tipu, ki bi naj bil jasnoviden.
A sem bil skeptičen. Mislil sem si: " Ta pa že ni jasnoviden."
Samo mislil sem si to.
In potem sem nenadoma začel lebdeti,
Odplaval sem proti stropu.
In, ko sem že skoraj prišel do strehe, sem rekel:
"g. jasnovidec, verjamem ti. Me spustiš zdaj dol, prosim?"
In sem odlebdel proti tlom, in, ko sem se skoraj že dotaknil tal,
se je tip obrnil k tej ženski v zelenem.
Ta ženska je bila Lady Gregory.
Lady Gregory je bila Yeatsova zaščitnica, saj veš, onega Irca.
In, čeprav nikdar nisem videl njene podobe,
sem preprosto vedel, da je to obraz Lady Gregory.
Potem sva se sprehajala in se obrne k meni in reče,
"Naj ti razložim naravo vesolja.
" Philip K. Dick je imel prav glede časa. Motil pa se je, da je 50 n.š.
"Pravzaprav je le en trenutek in to je natanko ta, prav zdaj.
"In to je večnost.
"In je hip, v katerem Bog postavlja vprašanje.
"ki se glasi takole: Ali si želiš,
"'biti eno z večnostjo?
"Želiš biti v nebesih?'
"In vsi mu odgovarjamo: Ne hvala. Ne še.'"
In čas je pravzaprav zgolj ta hip, ko odvrnemo: "ne"...
na Božje povabilo.
To je čas. Nič bolj ni 50 n.š., kot je 2001, razumeš?
Obstaja le en hip, in v njem mi venomer smo.
In nato mi rekla še, da je to pravzaprav zgodba vsakega izmed nas.
Da je za pojavno razliko skrita le ena zgodba,
in da je to zgodba o premiku od "ne" proti "da."
Vse življenje je "Ne, hvala. Ne, hvala."
In na koncu pride do "Ja, vdam se.
Ja, sprejmem. Ja, vzamem."
To je torej, potovanje.
- Vsak prispe do "ja" na koncu, ne? - Res je.
No in sprehajala sva se naprej, in do mene priteče moj pes.
Božal sem ga. Res sem ga bil vesel, bil je že dolgo mrtev.
Božal sem ga potem pa sem ugotovil...
da iz njegovega trebuha gomazi neka ogabna sluz.
Pogledal sem Lady Gregory, ki je kašljala.
Rekla je-- "Oh, oprostite."
Z njene brade je kapljalo nekakšno bruhanje, ki je zelo smrdelo.
Pomislil sem: "Čakaj malo.
"Tole pa ni samo vonj bruhanja, ki ne diši ravno preveč.
"To je smrad bruhanja mrtveca.
Je recimo dvakrat tako grozno."
Nato sem spoznal, da sem pravzaprav v deželi mrtvih.
Vsi okoli mene so bili mrtvi.
Pes je bil mrtev več, kot 10 let, Lady Gregory še dlje.
Ko sem se zbudil sem si mislil: Ojej. To pa niso bile sanje."
To je bil obisk resničnega kraja, dežele mrtvih."
- In ti je končno uspelo ven? - O, mi je.
Bila je ena tistih izkušenj, ki ti spremenijo življenje.
Po tistem nisem več mogel gledati na svet z istimi očmi.
Ja, ampak, kako ti je na koncu uspelo priti iz sanj?
Veš, ker to je moj problem. Jaz sem ujet.
Kar naprej se mi zdi, da sem se zbudil, a še vedno samo sanjam.
Kar traja in traja. Ne morem ven.
Rad bi se zbudil zares. Kako se resnično zbudiš?
Ne vem. V tem nisem več tako dober.
Ampak, hm... Če se ti res to zdi,
potem bi se verjetno moral.
Če se lahko zbudiš, potem bi se moral...
ker nekega dne se res ne boš več mogel.
Zato le, hm-- Saj je povsem preprosto.
Le-- Preprosto... prebudi se.
www.podnapisi.net