Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hé?
Nincs mit tenni, már túl késő. Öt perc múlva névsorolvasás.
Gyerünk! Hé, balekok! Mikor kell újra jelentkezni?
Akkor gyerünk! Hé, hazafiak!
- Azok a nők olyan műveletlenek! - Gyere, hagyd.
George!
Hé, George!
Szóval, nem ismersz meg?
Ó, ez nem George.
Majdnem elütöttek. Mondhattad volna, hogy nem te vagy az!
Mi az, hogy nem én vagyok az?
- Hát, George. - A nevem Georges.
Nem csak téged hívnak George-nak.
Azt hittem, hogy egy ploubaleci fickó az.
Hol van ez a Ploubalec?
Finistère-ben. Én onnan származom.
Ó, a francba!
Azt hiszed, hogy olyan arcom van, mint aki Ploubalecből származik?
Mit akartál tőle, a te George-odtól?
Onnan ismertem, mielőtt Párizsba jöttem.
- Régóta vagy Párizsban? - Egy éve.
- És mióta kurva? - Egy éve.
Pont úgy nézel ki, mint George!
Ó, semmi baj! Először talán ő az, aki úgy néz ki, mint én. Szia!
Hé... Eljössz hozzám? Jobb, mint a laktanya.
Talán, de a itt névsorolvasás. És nincs pénzem. Szia.
Gyerünk. Számodra ez a semmiért lesz mert úgy nézel ki, mint George.
Ah, nos, te vagy az a lány, akiről Buzard mesélt!
Ki az, Buzard? Nem ismerem őt.
Ó! Valószínűleg te vagy az.
Nem mész az Omnibusz teraszára?
De igen, és akkor mi van?
Egy lány az Omnibus kávézóból.
Buzard felszedi és, ő meg hazaviszi.
A nő semmit sem fogadott el tőle.
És mégis, milyen csúnya, Buzard!
Gyakran beszélt nekem róla, nem is hitte el.
Tudod, én is elhoztam néhányat az Omnibuszból.
Ha csak rá gondolok!
De ha te Buzardod csúnya, akkor én nem vagyok ő. Vagy ő nem az.
Szóval, mehetünk?
Hé, most már sietős, hogy tudod, hogy ingyen van.
Öt perc múlva névsorolvasásom lesz, szóval...
- Hol szálltál meg? - Tíz percre.
Most viccelsz velem? Az túl messze van.
Kedvellek, szombaton kimenőm van, amit el is vesznek, ha butaságot csinálok.
Gyere el szombaton! Még mindig ingyen lesz!
- Jól van, rendben. Add meg a címet. - Ó, te nem fog eljönni.
De igen, ha mondom! Ha nem szerencsétlen, akkor ragadós!
Ó, te kis szemétláda! Tudja, hogy szép az arca!
Állj meg egy percre!
Gyere az erődítményhez mivel nem hozzám megyünk.
- Ó, én, tudod, a természet... - Gyere, ismerek egy kis helyet.
Gyerünk.
Végül is jó fűszagú!
Egy olyan fickó, mint te, ilyet szeretnék szeretőként.
Féltékennyé tennélek.
Velem ennek meg kell változnia.
Majd én fellelkesítelek.
George-nál nem volt pajzánabb ember,
amikor találkozott velem a szüleim farmján.
Nem feküdt le mással, mert szerettük egymást.
Nincs is mit hozzátenni
ez valami olyasmi, amit így kell csinálni.
Ez majdnem olyan szép, mint az érzés.
A francba, lemaradtam róla!
Ah, utánozni fogsz engem, a romantikáddal, te!
Szombatom ugrott.
Legalább köszönetet mondunk.
Igen, nos, oké. Hadd fussak.
Hé! Egy fillér is sok, de azért adj egy tízcentest.
Tíz cent? Nem, de hé, minek nézel?
Adj egy cigarettát!
Nem, de mi van? Azt hiszed, hogy balek vagyok?
A kimenőm pedig lejár, ez nem elég?
Menj csak akkor, fösvény!
Szemétláda! Gengszter!
Ah... szép francia hadsereg!
Ha azt remélik, hogy ezzel lemoshatják, a zászlót!
Feldughatja a seggébe, a bosszúját!
Déroulède úr!
Szóval, a falazunk barátom?
15 napot fogsz ezért kapni!
Bidasse barátommal
Soha nem hagyjuk el egymást
Mivel mindketten Arrasban születtünk
Pas-de-Calais kiemelkedő városában,
És később az életben
Ezt az igazságot gyakran elmondják az ezredben.
Közös orgiáinkkal
Jól telt az idő
Vlan!
Figyelem, harmadik kör.
Újrakezdem.
Ah, bravó.
K.-O.
Te aztán erősek vagytok!
Sárkány vagyok.
- Táncolunk? - Igen.
- Gyakran jár ide? - Nem, először.
Én inkább Wagramba járok, az az én környékem.
Randim van egy barátnőmmel aki sokat jár ide.
Szóval, ez egy igazi szerencse, hogy találkoztunk.
Tényleg?
Nem kaptam meg a szombati kimenőt.
Hogyan csinálta?
Nos, mire valók a falak?
Ezért építettük őket, hogy támaszkodjunk rá!
Soha nem merném megtenni!
- És ha találkozik az őrmesterrel? - Kizárt dolog!
A véremben van.
Valami azt súgta nekem, hogy ma este mindenképpen el kell jönnöm.
- Tényleg? - Tudtam, hogy találkozni fogok magával.
A sors.
Nagyon szentimentális vagyok. Maga nem?
Itt van a barátnőm.
Azt a mindenit!
Miért nem szólunk neki, hogy itt vagyunk?
Jó napot.
A barátnője régi barátja...
- Mi is a neve? - Germaine.
Germaine régi barátja.
És a barátnők pasijai,
barátok.
Hogy hívják?
Rose.
Ah, ez aztán a szokatlan név.
- Megkínálhatom egy sörrel? - Gyere.
Ajaj főnökök vacsorát rendeztek, ma este.
Az edények nem volt vége soha.
Hála Istennek, a konyhás elengedett.
Akkor, szépségem, meghívhatom egy sörre?
És velem mi lesz?
Nos, természetesen magának is. Mit gondol, mi vagyok én, egy gazember?
Á, nők, esküszöm, vigyázni kell velük!
Jöjjön ide, Rose kisasszony. Ez egy jó asztal.
...elmenni és megnézni egy pillanatra Régi szerelmi fészkünk
Pincér!
... Régmúlt napok A térdem előtt
Talán még mindig Emlékszik erre?
Pincér, három kis sört.
Ah, mi szerettük egymást
Nem, inkább egy félpoharasat.
Januártól December végéig
Senki sem fogja tudni, milyen boldogok voltunk.
Közel az éghez A mi kis szobánkban
Ah, mi szerettük egymást
Maga szentimentális, Rose kisasszony?
Ah, én őrülten szentimentális vagyok.
De milyen messze van a kék álom
Ifjúságomtól
Ah, mi szerettük egymást Hogy szerettünk egymást
Ahogy a nap megengedte
Hogy megmutassuk, mennyire boldogok voltunk
Vasárnaponként az ablaknál ölelkeztünk.
Ah, szeretni fogjuk egymást Mi ketten szeretni fogunk egymást
A szeretet helyettesítjük A gyengédséggel
És élni fogjuk a kék álmot
Ah, ez soha nem ér véget!
Hamarosan jól fogjuk érezni magunkat, ugye?
Ennyire szeret táncolni?
Magával igen.
Ó, de jó! Egy polka. Mehetünk?
- Táncol, kisasszony? - Ó, igen.
Kint vagyunk?
Nem tudtam, hol vagyok.
Ó, igen.
Ah, jó egy kis friss levegőt szívni.
Annyira szeretek táncolni hogy soha nem fogom abbahagyni!
Nem volt még egy ennyire csinos mint te az egész tánc alatt.
Mindet kipróbálta már?
Ó, hát, a táncból érződik az.
Nagyon merész!
Lassan, letépi a gombjaimat!
És mellesleg, mondhatná, hogy „maga”.
Gondolod?
Nem ismerjük egymást eléggé, hogy azt mondjuk: „te”.
Itt az ideje, hogy megismerjük egymást.
Mit csinálunk most?
Nem szeretem, ha azonnal tegeznek.
Ó, a francba. Nem azonnal. Háromszor táncoltunk.
Nem! Nem, Georges úr. Ez túl gyors.
Legyen okos.
Még valaki megláthat minket.
Tessék, gyere és nézd meg ezt, ez vicces.
Van egy elhagyatott ház.
Nem, de, Georges úr!
De mit csinál?
Menjünk vissza az emberekhez.
De mit akarsz mit csináljunk az emberekkel?
Nem!
George úr!
Ó, ha tudtam volna!
Ó, te jó ég!
Olyan édes vagy...
Vaj...
Nem látom az arcodat.
Mi az? Mit, az arcomat?
Szépségem, nem akarsz itt maradni egész éjjel?
Segíts fel.
Gyerünk.
Hop.
Ó, George...
Mit csinált már megint, George?
Rossz fiú vagy, ugye?
- Szenvedni fogok miattad? - Igen.
Várj egy percet.
Ó, figyelj,
legyél kedves.
Kedves vagyok.
Tekerek egy cigit, az nem állítja meg az érzéseket.
Csak ölelj erősen.
Mint korábban.
Olyan sötét.
Menjünk vissza oda. Világosabb lesz.
Nem kell már a sötétség?
Legalább mondd, hogy szeretsz.
Ezt kell mondani a lányoknak.
- Nem bizonyítottam be neked? - De igen, az. De mondanod is kell.
Á, nők, esküszöm, ez annyira bonyolult!
Figyelj, vicces, amit játszanak, ez a Mirettes polka !
Nem akarsz újra megcsókolni?
Utána túl sok lesz a fény.
Rendben.
Tessék. Gyere, táncoljunk.
Van még kedved táncolni?
Á, hát, egy kicsit! Ezért osontam ki.
Haza kell mennem.
A főnököm szigorú.
Nem akarja, hogy tizenegy után menjek.
Azt gondoltam, hogy hazakísérsz.
Hazakísérlek?
Nos, igen. Szomorú egyedül hazamenni.
Hol laknak a főnökeid?
Az Invalidusok közelében.
Á, akkor rendben van, az útba esik.
Igen, de az én névsorolvasásom csak éjfélkor van.
Különben is, a barátnőd már vár ránk.
Most ő lesz a soros?
Ó, nos, mi van? Udvariasnak kell lenni.
Én hívtam meg, nem igaz?
Ó, a francba. Tessék, boldog vagy? Lemaradtunk a Mirettes polkáról.
Nők, esküszöm!
Jaj ne, remek, újrajátsszák!
Ó, Germaine kisasszony!
Ez az enyém.
Megengedi?
Ha azt akarod, hogy hazakísérjelek, várj meg.
Nos, én megvárlak.
Vegyél magadnak egy sört.
Á, nők, esküszöm.
Tudom, hogy maga nem ilyen, Germaine kisasszony.
- Táncol, kisasszony? - Nem, köszönöm.
Ma este már nem akarok táncolni.
„Kedvesem, vasárnap van.
Biztos vagyok benne, hogy most épp szórakozol.
Egyedül vagyok. A konyhásnak kimenője van.
A főnökök pedig vidékre mentek.
Csak a ház fia van itthon,
aki vizsgára készül.
Szomorú ez ebben a gyönyörű időben.”
Ez szomorú...
ebben a gyönyörű...
időben.
Jöjjön be.
Alfred úr csöngetett?
Ó, igen... Igen, Rose, csöngettem. Mit csináljak...
Behúzná a redőnyöket?
Igen...hűvösebb van, amikor a redőnyök zárva vannak.
Rendben, Alfred úr.
Ah, mi szerettük egymást
Mi ketten szerettük egymást
Amint a nap megengedi
Hogy megmutassuk, mennyire boldogok voltunk
Vasárnaponként az ablaknál ölelkeztünk.
Ah, mi szerettük egymást Mi ketten szerettük egymást
Szomszédaink Még a simogatásunk hangjára is
Féltékenyek voltak
Kár értük
Ifjúságunktól
Alfred úr csöngetett?
Ó, igen.
Rose,
van-e konyak a házban?
Természetesen, Alfréd úr. De valószínűleg el van zárva.
Ó, igen, így van, vasárnap van.
Már nem is tudom, milyen nap van.
Alfréd úr túl sokat dolgozik.
Alfred úrnak egy kicsit lazítania kellene.
Rose, hozzon nekem egy pohár vizet.
Rendben, Alfred úr.
Köszönöm, Rose.
Hagyja sokáig folyni, hogy hideg legyen.
Adja ide.
Ó, bocsánat.
Kimerültem.
Mennyi az idő, Rose?
Majdnem négy óra van, Alfréd úr.
„Négy óra” ?
Köszönöm, Rose.
Tessék.
Alfred úr?
Lehet, hogy csak én gondolom, de ettől még fontos.
Nem jött még a tanár?
Hallottam volna a csengetést.
Ah, ez elképesztő. Általában mindig korábban érkezik.
Hacsak nem csengetett, pont akkor amikor az úr csengetett.
Rose, gyere ide.
Alfred úr.
Nem, közelebb.
Igen, közelebb.
Így, így.
Arra gondoltam, hogy...
Mire, Alfréd úr?
A míderedről van szó.
Fekete, ugye?
Fekete.
Ez egy nagyon szép fekete.
- Télen kék. - Igen, de nyár van.
Tehát fekete.
Nyáron pokoli meleg van.
Azok mind kis gombok?
Igen, Alfred úr.
Ezek kis gombok.
De...
nem szabad kigombolni őket, Alfred úr.
De végül is miért ne?
A gombokat, butaság de kigomboljuk, igaz?
Alfred úr...
Fehér a bőröd, Rose.
Alfréd úr nagyon hízeleg nekem.
De be kell gombolnom a fűzőmet.
Nem, még nem. Az túl szomorú lenne.
Ne, ne, ne csinálja ezt.
Van szerelme, Rose? Egy szerelme, aki...
Nincs Alfred úr.
Miért sóhajtozik, amikor ezt mondja nekem?
Ez nem normális.
Olyan szép... betegesen!
Ó... a csinos kis cipők.
- És a harisnyák! Fekete, ugye? - Uram, ha valaki csengetne?
Kit érdekel?
Nem érdekel minket!
- Kit akar, ki csengessen? - A tanár.
A tanár? Ah...
Azért, amit tanít nekem! És aztán, tudja a közigazgatási jog,
ez nem olyan hasznos az életben.
A lábai viszont...
Ah... a lábai.
Régóta nézem már magát, Rose.
Nem vette észre?
De igen.
Amikor felszolgáltál, néha,
lehajoltál...a tányérok cseréjéhez.
A hasa a hátamhoz simult.
Tudta ezt?
Egyébként,
mindig hátra húzódtam.
Észrevette?
Nem tudtam, mit csinálok.
És egy nap még azt is válaszoltam. „Igen, kisasszony” Poincaré úrnak,
akit apa meghívott ebédre.
Milyen fejet vágott apa és nagyapa!
Már nem tudtam irányítani a mozdulataimat.
Azzal ettem, ami a kezembe került.
És még... egy nap,
egy hal villával kezdtem enni a levesemet.
Észrevette?
Ó, igen, Alfréd úr. Jókat nevettünk az irodában.
A fogaid... Rose, ha nevet, akkor az összes foga látszódik!
Mint mindenkinek, Alfred úr.
De nem, nem úgy, mint mindenkinek!
- Üljön le, így jobban láthatjuk őket. - Le fogok esni, Alfréd úr!
Olyan hülyén nézünk ki, ahogy itt ülünk.
Ez egy nevetséges pozíció.
Derékszögben.
Ez mesterséges. Tessék, ne, feküdjön le.
- Természetesebb lesz. - Nem, nem, Alfred úr.
- De igen. - Nem...
Soha nem gondoltam, hogy hogy ilyen rossz fiú.
Nem...
Nem, túl világos van, Alfréd úr.
De nem, ezt csak gondolja. Már majdnem sötét van.
Tudod, láttalak már korábban is.
Van egy bikaszem a hálószoba ajtaja felett.
Egyszeri, felmentem az emeletre, amíg mosakodtál.
Ó, Alfred úr...
Milyen pajkos.
Ó, ne, ne mondd ezt. Nagyon szép volt.
Alfred úr! Alfred úr! Mi van, ha valaki csenget?
Nem nyitjuk ki, ennyi az egész.
És az apja előtt?
- Apa! - Tessék.
Á, Rose...
Rose...
Alfred úr...
Nem csak erről van szó.
Kedvel engem egyáltalán?
A professzor az.
Nem tudok lemenni, hogy kinyissam ebben az állapotban.
Majd a közigazgatási jogot megy és máshol csinálja.
Lehet, hogy egy kicsit...
egy kicsit...
Nem, Alfred úr.
A korábbi nem volt igaz. Volt már szeretője, ugye?
Igen, Alfred úr.
Ne aggódjon emiatt.
Én is így gondoltam.
Természetesen, nagyon óvatosnak kell lennünk.
Mostantól kezdve ígérem. hogy ne legyek egyedül magával,
hogy ez ne fordulhasson elő még egyszer.
Az ember belekeveredik, tudja...
Sajnálom.
Rose?
Maga tényleg elbűvölő, és...
egy nagyon kedves lány.
De ez kettőnk között marad.
A maga és az én számomra is.
Természetesen, Alfred úr.
„Rád...
gondolok.
Hűséges vagy-e hozzám,
legalább?”
„Sophie, Sophie, Sophie,
el kell fogadnia hogy egyedül lásson.
Sophie, Sophie...
Sophie, Sophie...”
Sophie, Sophie, drágám.
Jaj, ne, ne, ez túl sok lenne. Sophie, tudtam, hogy jön... Nem.
Annyira féltem, hogy... Sajnálom, atyám.
Szüksége van valamire?
Nem, köszönöm, asszonyom.
Néha, amikor beköltözöl...
De... én a rendelkezésedre állok.
Nagyon kedves. Köszönöm. De látja, én mindent hozok.
Diszkrét vagyok, de...
ha bármiben a segítségére lehetek...
Nem, semmi haszna.
Öreg bőr ! Az árából el is bújhatna.
Nem!
Nem. Hozzám jöttek.
Ah, Sophie!
Ó, Alfréd, halálra vagyok rémülve.
- Ó, én... el fogok ájulni. - Nem, nem, nem. Itt nem.
Nálam.
Jöjjön és ájuljon el nálam.
Hová visz, Alfréd?
Üljön le, Sophie.
Üljön le.
Köszönöm.
Ó, Alfred...
Alfred, hadd menjek el, kérem.
Hol vagyok?
Nálam.
Régóta él itt?
Nem, nem is olyan régen.
Nem akarja levenni a kalapját?
Mi van magával, Alfréd?
Mondtam, hogy csak öt percig maradok.
Legalább a fátylat vegye le.
Kettő van belőlük.
Akkor mindkettőt.
Jogom van megnézni magát.
Számítok magának egy kicsit, Alfréd?
Sophie...
De itt olyan meleg van.
Nyár van.
Visszamegyek...
Én... Visszamegyek.
Vegye le a kalapját.
Visszamegyek...
Alfred, visszamegyek...
Oh... Tegye a tűket a kandallópárkányra.
Utána soha nem találjuk meg őket.
Mi az, Alfréd? Megszúrta?
Jaj, ne!
Ó, ne, Sophie.
- Soha nem nézett ki ennyire jól! - Alfréd, megígérte, hogy jó lesz.
- Olyan meleg van ebben a szobában. - Vegye le a kesztyűdet.
Ó igen, a kesztyűm.
Ah, tegye őket a kalap mellé.
És most, viszlát, Alfréd.
Visszamegyek.
Ó, ne, Sophie.
Ó, Alfred...
Alfréd, mit tettél velem?
Írtam neked egy hosszú levelet.
Nem kaptam meg.
Vagy nem küldtem el.
Mondtam, hogy nem jövök.
Nem értem magam, Alfréd. Van egy férjem, egy kislányom.
Ó, Alfred...
Oh... Ez szörnyű, el vagyunk átkozva.
Ez az, nem igaz, egy elátkozott pár?
Nem tudom.
- Még egy csók. - Jaj, ne!
Akkor az utolsó.
Ó, nem. Ne a szájra.
Ó, Alfréd, ha szeret engem, el kell engednie.
Ó, a kalapom.
Van még egy szoba a szomszédban?
Igen, egy kicsi.
Hogy érted azt, hogy „egy kicsi”?
Úgy értem...
Mi ez a szoba, Alfred?
Egy... egyfajta szalon.
Ó. Sokszor fogad itt?
Nem, senkit.
De a biztonság kedvéért...
Alfréd, esküdjön meg nekem.
Istenre esküszöm.
Nem... Nem, semmi.
Adjon egy pohár vizet, és visszamegyek.
És hagyja a csapot folyni, hogy hideg legyen.
A francba, nincs víz.
Nem szeretne inkább egy kis portóit?
Akkor csak egy ujjnyit.
Búcsúital.
Hozok egy dugóhúzót.
Természetesen dugóhúzó sincs.
A francba.
A francba, a francba.
De mit beszél magában, Alfred?
Milyen boldogtalan vagyok.
Az élet túl nehéz.
Ez egy sivatag, ahol senkivel sem találkozunk, és ahol nem találunk semmit.
A francba.
A francba, a francba!
A francba!
Alfred, mit csinált?
Szerencsétlen mozdulat.
Már nem tudom, mit csinálok.
Az élet olyan rövid, Sophie!
Ó, Alfréd, ez nem ok semmire.
Sarokba fog szorítani. Alfréd, a nővérem vár rám.
Lázas.
Nekem is lázam van.
Az egyetlen,
az egyetlen, az igazi.
- Ó, Alfréd. - Amit csak egyszer találunk meg.
Alfred, annyira megígérte nekem, hogy okosan viselkedik.
Hittem magának!
Olyan világos van itt, Alfred.
De mit csinál, Alfred?
Hová visz engem?
A szomszédban sötétebb van, szerelmem.
A másik szobában?
Ez egy szoba, Sophie.
Egy szoba.
Ó, Alfréd, ha tudtam volna...
Ó, Alfréd, mit csinál velem?
Alfred!
Ó, Alfred, azt mondta, hogy ez egy szalon.
Ó, milyen rossz ez, Alfred.
Jaj, ne, ne az ágyon.
Ne az ágyon...
Ó, Alfréd, mi, akik csak a misén találkoztunk...
Vagy a jégpalotában.
Gyere gyorsan, Alfred. Fázom.
Megvan az órád?
Jövök, szerelmem.
Biztos túlságosan szeretlek.
Biztosan túlságosan szeretlek. Megőrjítettél.
Félig őrült voltam több napja már.
Volt ez a... egy érzés.
Ne kínozd magad, drágám.
Olyan ideges vagy...
Nyugodj meg.
Ez egyébként nagyon is érthető.
Igen.
Olvastad Stendhalt?
Stendhalt?
Igen.
A szerelem pszichológiája.
Ez egy Stendhal könyv.
Nem.
És miért kérdezed ezt tőlem, drágám?
Ebben a könyvben van egy történet, amit Stendhal mond nekünk.
Tényleg?
Milyen történet, kedvesem?
A lovassági tisztek története akik összegyűltek.
És?
Tehát ezek a lovassági tisztek mesélnek
szerelmi ügyeikről.
És mindenki megmagyarázza, amit először érzett
azzal a nővel, akit a legjobban szeretett.
És mindannyian vallanak, hogy milyen volt azzal a nővel,
pontosan az történt velük is,
ami ma történt velem.
- Tényleg? - Úgy hallottam, klasszikus.
De mindegy is, drágám, megesküdtél nekem, hogy jó leszel.
Kérlek, ne légy ilyen szellemes.
Én nem szellemeskedem.
A Stendhal-történetet is nagyon informatívnak találom.
Eddig azt hittem, hogy hogy csak az idős emberek
vagy emberek aki túlzásba vitték a...
De ennek ehhez semmi köze ehhez.
Ez az érzés intenzitásának kérdése.
Nem, a legjobb dolog Stendhal történetében,
amit a végén az egyik lovassági tiszt mesél el.
Azt meséli, hogy hat éjszakát töltött...
vagy három éjszakát, nem emlékszem,
egy fiatal nővel akire már hetek óta vágyott,
és hogy azokon az éjszakákon,
mindkettőjük
sírtak az örömtől.
Mindkettő?
Igen, mindkettő.
Gyönyörű, nem igaz?
Igen, nagyon.
De van legalább egy, aki nem sír, nem gondolod?
Igen, de az kivételes eset.
Az egy kivételes szerelem volt.
Tényleg? Én úgy értettem, hogy Stendhal azt mondta,
hogy az összes lovassági tiszt, ilyen körülmények között...
Ó, nevess csak ki, nevess.
Könnyebb, mint megérteni engem.
Már nem is gondolok rá.
Ne is gondolj rá, drágám.
De azért nem fogsz sírni, ugye?
Már megint kezded.
De nem, drágám.
Annyira boldog vagyok.
Emlékszel az első beszélgetésünkre?
Azt mondtad...
Azt mondtad: „Két angyal leszünk.”
Nos, mi két angyal vagyunk.
Mennyi az idő?
Nem tudom.
Mennyire puha a bőröd.
Ó, ne, Alfred. Most már túl késő.
A nővérem beteg.
Megígértem, hogy meglátogatom.
Angyalok...
Angyaloknak kell lennünk...
Még mindig olvasol?
Elrontod a szemed.
- Befejezted a naplódat? - Nem, de nincs semmi érdekes.
Határozottan, történetek nélküli korban élünk.
1914 egy olyan év lesz, ahol semmi sem fog történni.
STENDHAL A SZERETET
Aludnod kell, drágám.
Mit olvasol?
Egy tündérmesét.
Ahol szintén nem történik semmi.
Csodásan nézel ki.
Különleges ragyogásod van, ma este.
Ma este?
Igen.
Tudod, hogy mindig szerelmes vagyok beléd?
Néha azt hiszem, elfelejtem.
Néha el kell felejteni.
Ó, igen, miért?
Mert ha még mindig szerelmesek lennénk egymásba, akkor,
a házasság valami... tökéletlenség lenne.
Ah?
Igen, ez alatt az öt év házasság alatt, nem felejtettük el azokat időszakokat
hogy szerelmesek voltunk, nos, akkor már nem leszünk.
Gondolod?
Ebben biztos vagyok.
A házasság nem viszony.
Tervet kell készíteni a jövőre nézve.
Röviden, elraktároztad a lelkesedésedet.
és időről időre kinyitsz egy dobozt belőlük.
Amit mondani akartam sokkal költőibb volt.
Valami ilyesmi.
Kedves vagy.
Annyira gyermeki, ahogy kifejezed magad.
Nagyon szép vagy ma este.
Nem tudom, miért.
Én sem, drágám.
De miután, annyira szépnek látsz ma este,
ha jól értem, úgy döntöttél, hogy kinyitsz egy dobozt?
Istenem, de vicces vagy!
Te tényleg a legkedvesebb lény vagy, akit valaha is ismertem!
Gyere közelebb.
Tedd a fejed a vállamra.
Érts meg engem,
a házasság szent dolog.
És mi férfiak,
néha elfelejtjük az értelmét
a kalandok miatt, amiket átéltünk mielőtt találkoztunk.
Mert legbelül...
mely lényekkel van dolgunk?
Ó igen, milyen lényekkel? Ezt már sokszor kérdeztem magamtól.
Szánalmas teremtményekkel, hidd el.
De ne vessünk rá követ.
Megvolt a maguk haszna is.
Nem ismeritek a nyomorúságot, ami a szerencsétleneket a bűnbe viszi.
De mindig mindannyian pénzért adják magukat?
Nem, nem ezt mondom.
Nem csak a... az anyagi nyomorúságról va szó.
Vannak még...
Hogy is mondjam? Erkölcsi nyomorúság.
Egyfajta fogalom, hogy
mi a helyes és mi a helytelen. Ennyi.
De velem is megtörtént már, néha-néha,
hogy találkozom velük az utcán, éttermekben.
Nekem nem tűntek annyira boldogtalan. Mindig nevettek.
De micsoda nevetés!
Nem szabad elfelejtened, gyermekem,
hogy ezen teremtmények sorsa, természetüknél fogva,
hogy egyre lejjebb és lejjebb csússzanak.
A bukásuknak nincs határa.
Talán kellemes, érezni, ha zuhansz.
Mint az álmokban.
Sophie! De hogy beszélhetsz így?
Beszélj hozzám.
Mesélj. Imádom, amikor erről beszélsz.
De miről?
Ezekről a teremtményekről, a bűnöket elkövető nőkről.
Úgy értem, mi van veled, Sophie?
Megígérted nekem, a házasságunk kezdetén,
hogy egy nap majd mesélsz nekem arról,. amit fiatalon csináltál.
Érdekel?
Nem te vagy a férjem?
Nem igazságos, hogy hogy mindent tudjak rólad?
Végül is... egy fiatalember múltja, felejthető, gyermekem.
Ez olyan lenne, mint egy meggyalázás.
De nem, nem fogunk megszentségteleníteni semmit.
Mondd, Henri, hány nő volt már a karjaidban, úgy
ahogy most is engem a karodban tartasz?
De ugyan már, Sophie, ez kínos...
Nem tudom...
Végül is, Henri! Megígérted nekem!
Nem lenne szabad, hogy ilyen kérdéseket tegyél fel nekem.
Ez tényleg a rossz ízlés határát súrolja.
Nos, te mint,
egy jól nevelt, tiszta, fiatal nő.
Igen, nagyon jól nevelt vagyok, a szalonokban,
de most mindketten egyedül vagyunk egy ágyban.
De ez a mi hitvesi ágyunk.
De annyira szeretném tudni.
Úgy értem, Sophie, én nem fogok... Nem is tudom leírni...
Végül is, te vagy a feleségem!
Gondolj arra is, hogy a mi kislányunk a szomszéd szobában alszik.
De szeretném, ha lenne egy fiam is.
Sophie...
Mesélj a többiekről! Ő... Nem...
Volt közöttük férjes asszony?
Miért kérdezed?
Csak hogy tudjam!
Bizonyára van ilyen házas nő is.
Szeretném, ha valakinek tapasztalta van, meséljen róla.
De mondd csak, Sophie, te nem ismersz... ilyen nőt?
Egy férjes asszony, aki...
Ó, nem, drágám. Épp ezért... Kíváncsi vagyok.
A gyermekem,
nem tudhatod, milyen ezeknek a szerencsétleneknek a létezése,
a hazugságok hálójában, az aljasságról aljasságra és veszélyekre.
Természetesen.
Á, drágán fizetnek, ezért a szűkös boldogságért.
Drágán fizetnek ezért a kis...
Az örömért.
Hogy érted azt, hogy öröm?
Hogy nevezheted ezt örömnek?
De szükségük van nekik is egy kevésre.
Máskülönben nem tennék meg.
Csak egy rövid pillanatra... részegülten.
Ó, igen...
Részegülten.
Ez természetesen megvetendő.
De valld be, hogy már volt ilyen kis élményed is,
többek között.
Nos, igen.
De ez volt a legszomorúbb élményem.
Ki volt az?
Mondd el. Ismerem őt?
Mi a fene van veled?
Henri, egy... réges-régen volt?
Házasságunk előtt?
Kérlek, ne kérdezz többet, ne kérdezz tőlem semmi többet!
Nagyon szeretted őt?
Ne beszélj nekem erről, kérlek.
Én csak egy nőt szerettem: téged.
Az ember csak a tisztaságot szeretheti...
az őszinteséget. Hm?
Különben is, ő halott.
- Ez igaz? - Igen.
Butaság kimondani, de úgy érzem, hogy ezek a nők mind fiatalon halnak meg.
Gondolod?
- Mi az? - Henri?
Mi az?
Veszélyes az öröm?
Ha ennyire szeretjük a férjet is,
akkor mi is meghalunk?
Gyermekem! Az én kis ártatlan gyermekem...
Milyen aranyos Ez édes kicsikém!
Olyan friss! Ez...
De nem!
De nem...
Biztos, hogy nem halunk bele?
Ellenkezőleg.
Az esküvő nagyon egészséges.
Ó, Henri...
Ha még mindig...
ilyen szerelmes lennél, mint ez...
Mi történne, ha még mindig...
Úgy értem... honnan tudjam, hogy szeretsz engem.
Nem lehetünk mindig szeretők a házasságban.
Miért?
Te nem csak egy nő vagy, akit tetszik.
Társadalmi szinten is a feleségem vagy.
Nos, én nem szeretném a feleségem, hogy még velem is...
Igen, még velem is...
Megértetted? Te használtad a „öröm” szót korábban.
Nos, ez egy más dolog.
Gondolod?
Ez egy nagyon másodlagos dolog.
Ez olyan részünket érinti, amely nem nem...
Úgy értem, ami... ami kevésbé...
amit nem szabadna...
Hogyan mondjam el neked?
Az élet komoly dolog, gyermekem.
És az élvezet az csak a desszert.
Ó, késő van.
Szeretem a desszertet.
Eddig még csak szalonokban szolgáltak fel.
Azt hiszik, hogy ismerik a szakmájukat. Tévedés! Még nem ismerik.
A legnehezebb tanulási rész még hátravan a fiatalok számára :
a magán szalonokban való felszolgálás.
Mi is az a magán szalon? Egy kis nappali, ahol valaki,
aki nem akarja, hogy felismerjék, meghív egy vagy több barátot.
Azt mondtam: „Felismerjék, vagy megzavarják”.
Ismerősként lép be, de a felszolgálók nem ismerik fel,
egy első osztályú létesítményben, a felszolgálóknak nem kell felismernie.
Mi ez?
Később rátérek.
A magán szalonok ügyfele, akár a barátaival van...
vagy ne legyünk képmutatók, egyedül...
egy hölggyel,
mindenekelőtt arra fog vágyni, hogy ne zavarják.
Ugyanakkor, szükséges, hogy az ügyfél egyen. Ezért van itt.
Elméletileg.
Ahhoz, hogy ehessen,
be kell vinni hozzá az ételeket.
És itt jön a képbe a pszichológia.
Majd később beszél!
Általános szabály: amint csönget,
menjenek.
Majd azt fogják mondani: „Már fél órája hogy megették a kagylókat,
mit csinálnak?” Válasz:
Semmi közük hozzá.
Azt tesznek, amit akarnak.
- De amint csöngetnek, ugorjanak! - Uh...
Miért szakít félbe?
A tizenkettes már öt perce csenget megszakítás nélkül, Albert úr.
Korábban kellett volna szólni, idióta!
Nem tudtam beszélni!
Elnézést, uram. Sajnálom.
Harminc éve vagyok a szakmában, barátaim,
és ez a kivétel a szabály alól.
Egyedi eset.
Megszólalt a csengő, és nem kellett volna belépni.
Az úriember a csengőre feküdt.
Az ajkaidnak olyan az íze, mint a tejszínhabnak.
Ó, az ajkaim, mindig édesek.
Mondta ezt már neked valaki?
Mit képzelsz?
Hány férfi csókoltál már meg a száján?
Először is, nem számoltam.
Meg aztán, miért kérdezed?
Ha elmondom neked, nem fogsz hinni nekem.
Miért nem?
Rendben. Nos, akkor találd ki.
Nem tudom. Nem akarlak megsérteni.
Lássuk csak... húsz?
Miért nem száz?
Minek nézel te engem?
Igaz, még nagyon fiatal vagy.
Tíz?
Egy lány, aki hagyja magát megszólítani az utcán
egy privát szobába megy, úgy vélik, minden borzalomra képes.
Jártál már magán szalonban?
- Azt akarod, hogy elmondjam az igazat? - Igen.
- Tényleg?
Igen, de nem úgy, ahogy te gondolod.
Egy barátnőmmel és a vőlegényével, nagy kedden.
Igen,... Különben is, nem lett volna dráma abból, ha a szeretőddel...
Ó, nem, nem lett volna dráma, de nincs szeretőm.
Nem fogod elhitetni velem, hogy te...
Nem, úgy értem...
Már fél éve nincs.
Valóban?
Ki volt az?
Egy férfi.
Te kinevetsz engem.
Ő volt az első?
Igen.
És mondok valamit: úgy nézett ki, mint te.
És ha tudni akarod, ezért... követtelek azonnal.
Olyan tekintete volt...
Meg tudott tenni velem mindent, amit csak akart, az az ember.
És te elhagytad?
Nem.
Visszament külföldre.
Idegen volt.
- Még egy kis pezsgőt? - Nem, mennem kell.
Mit fogok kapni az anyámtól!
Édesanyáddal élsz?
Természetesen az anyámmal élek. Mit gondolsz?
És...
És az apád?
Már régen meghalt.
De az anyád házában, egyedül élsz vele?
Csak gondolod! Öten vagyunk: két fiú és még két lány.
Akkor gyere és ülj ide egy kicsit mellém.
Ülj le.
Szóval te vagy a legidősebb?
Nem, én vagyok a második. A nővérem egy virágüzletben dolgozik.
És te mit csinálsz?
Otthon vagyok.
Valóban?
Valakinek otthon kell lennie a kicsikkel.
Az anyám is dolgozik.
Mit mondasz az anyukádnak, amikor későn érsz haza?
Megoldom.
- És ma este mit fogsz neki mondani? - Hogy a színházban voltam.
Gyakran jár színházba?
Igen, a bátyám fodrász, Réjane asszony haját formázza.
Ah, fodrász... Az fontos, hogy fodrász.
Akkor ne rontsd el a hajamat.
És a másik testvéred, Mit csinál?
Az iskolában jár, tanár akar lenni.
- Miért kérdézed? - Mert érdekel.
És van még egy kishúgod?
Igen, egy gyerek.
És én figyelek rá.
Sótlanítják őket, az iskolában!
Még nincs tizenkét éves. Ha hiszed, ha nem
a minap, egy fiúval kaptam rajta.
- El tudod ezt hinni? Tizenkét évesen. - Tizenkét évesen? Ó...
„Ó,” ahogy te mondod!
Ez szörnyű!
Nincs többé gyermeki lény.
Szegénykém.
Tessék, igyál egy kis pezsgőt.
Tessék.
És te, hány éves vagy?
Tizenkilenc éves.
Az én kicsi babám...
Kis gyermekem...
Csodálatos.
Most jöttem rá, hogy csodálatos volt.
- Mi a csodálatos? - Te.
Te, te!
Még a nevedet sem mondtad meg.
André.
- Ó, a francba. - Mi az?
- Ez a nagybátyám neve. - Na tessék!
Hát most meg mi van veled szegénykém?
Keresem a gyöngyeimet.
Eltörted a nyakláncomat.
Ha csak annyit mondok, most, hogy harminc éves pályafutás után,
mindig meg kell kérdezni magamtól, ha be kell-e lépni, amikor csengetnek.
Mi az, barátom?
Indiánokkal játszol?
Hozza ide a számlát.
Tudod, mennyi az idő?
Nem, de majd elmondod.
Fél-tizenkettő.
Tényleg?
Nos... nem érdekel.
És az édesanyád?
Mi van, az anyámmal? Mit akarsz tőle?
Semmit.
Hülyeségeket mondtál nekem, az előbb?
Hozzászokott, hogy késő este jössz haza.
Azt mondom majd, hogy színházban voltam.
Ha arra kér, hogy meséld el a darabot?
Nem tűnsz túl jó hazudósnak, ugye?
Adhatnék neked leckéket, hogyan füllents a feleségednek.
- A... a feleségemnek? - Hm.
Nem vagy házas? Oh...
Valószínűleg házas vagy.
Miből gondolod ezt?
Csak megérzés.
Szeretnéd tudni. Nincs jegygyűrűm.
Persze! A mellényzsebedben van.
Állandóan ellenőrzöd hogy nem vesztetted-e el.
Nagyon zavarna,
ha házas lennék?
Hát...
Jobban szerettem volna ha egyedülálló vagy.
Tudod,
az életet, nem érdekli hogy mit szerettünk volna jobban.
Akárhogy is, nem vettél volna feleségül...
Rossz érzésed van, ha a feleségemre gondolsz?
Ó, hát, tudod, a feleséged.., is ugyanazt teszi, amit te.
Megtiltom, hogy ilyet mondj!
De hát! Vannak olyan fajta megjegyzések, amelyeket nem szabad...
Szóval látod, hogy házas vagy!
Figyelj, kedvellek, nagyon kedvellek.
- Ez igaz? - Igen, igen.
Újra látni akarlak. Gyakran.
- És velem mi lesz? - Mi az hogy veled?
Én akarnám-e?
Várj...
felteszem magamban a kérdést.
Igen, azt hiszem, egy kicsit kedvellek.
Csak, biztos megérted,
Biztosnak kell lennem benned.
Nem csak erkölcsi szinten.
De úgy értem...
Úgy értem...
Érted?
Az én helyzetemben, mind szakmailag, mind a magánéletben,
sosem lesz rá időm, hogy szemmel tartsalak téged.
És ismerek olyan férfiakat, akik, csak a szórakozás kedvéért, például így,
képesek lennének, egy éjszaka...
- Egy magán szalonban. - Egy magán szalonban vagy...
- Ne szakíts félbe. - Nem.
Próbálj meg inkább megérteni engem. Először is, az első szabály egyszerű:
soha ne válaszolj ha az utcán megszólítanak.
Menj tovább.
Ha nem hagyják annyiban, akkor siess tovább.
Mindenekelőtt, soha ne állj meg az üzletek előtt.
Megragadják a lehetőséget, hogy beszélgessenek veled.
Csak arra várnak, hogy utólelérjenek és megszólítsanak.
Ha válaszolsz, még akár egy banalitást is, azt hiszik, hogy bármit megtehetnek.
És ha épp esik az eső,
kihasználják a kényelmetlenségedet,
felajánlják esernyőjüket az autóig. Természetesen ezt visszautasítod.
Inkább ázzon csak el a kosztümöd, drágám, habozás nélkül.
Tudod, hogy veszek neked egy másikat.
De mindenekelőtt ne fogadja el a karját.
A hódításokat kereső nők
Figyelnek, figyelnek
Reggel és este
Hiába mész el, hogy a kedvükbe járj
Órák a tükör előtt
Elegancia, lázadó kecsesség, egy tekintet
Jóindulatú sóhaj
Bársony, parfümök és krinolin
Semmi sem jobb, mint a mit tudom én
Arthur asszony egy olyan nő.
Aki az embereket beszélgetésre késztette. Hosszú beszélgetésre.
Újságok nélkül, minden nélkül.
Rengeteg szeretője volt.
Arthur asszony egy olyan nő.
Aki sokáig szerepelt a hírekben.
Eléneklem neked a „Fiákert”, Xanroff-tól.
Egy elképesztően tehetséges nő.
Mindig nagyon örömmel megtapsolom meg őt.
Én is örülök ennek, mert eközben, lefoglalja a kezét.
Istenem, de vicces vagy!
Tudja, hogy ritka
egy ilyen kislánnyal találkozni, mint te az utcán, aki ennyire vicces?
Én is ezt gondolom.
- Nem tudja, mit kellene tennünk? - Nem, de majd elmondja nekem.
„A Fiáker” helyett, ami nem fiatal lányoknak való dal,
be kellene szállnunk a kocsimba.
És ihatnánk egyet nálam, Huh? Egy pillanat.
Vicc nélkül, van autója?
Ön igazán eredeti.
Ez egy De Dion.
Negyven lóerő.
És mind beférnek oda?
...összetörve
Kocsiból kiszálló hölgy mondja.
„Cahin, caha, hu, dia, hop là”
Kocsiból kiszálló hölgy mondja.
„Nagyszerű, Léon! Ő a férjem.”
Nem kell többé rejtőzködni
Cahin, caha, hu, dia, hop là
Nem kell többé rejtőzködni
Szóval adj a kocsisnak száz centet.
Csodálatos. Csodálatos vagy.
Te vagy Párizs. Maga nekem Párizs.
Rosszul tippel, Argenteuilből jöttem.
Nem számít, attól még Párizs vagy nekem.
Nos, elég nagy rendetlenség van az otthonában!
Ki takarítja a házát?
Van egy kínai inasom.
De nagyon sajátos módon raknak rendet a dolgok között.
Egyszerűen csak mozgatják a tárgyakat.
Megelégszenek azzal, hogy valahol máshol legyen rendetlenség.
Egész Kína ilyen.
Nincs túl sok fény magánál.
Csak félhomályban dolgozom.
De ezek a szép szemek meg fogják szokni.
Ezeknek a szép szemeknek nem lesz idejük.
Miért?
Csak egy percig maradok itt. Ezt mondtuk, igaz?
Vedd le a kalapod, édesem.
Egy percre?
Így ni.
Pihenned kell egy kicsit.
Nem vagyok fáradt. Autóval jöttünk.
De kényelmetlen lehet abban az egyiptomi fotelben.
Már II. Ramszesz korában is használták,
de azóta, a hátsóinknak más ötletei támadtak.
Ide, állj ide, édesem.
Ah, micsoda véletlen, egy kanapé.
Nagyon kíváncsi.
A nők néha székeket ajánlanak fel,
de a férfiak viszont mindig kanapét.
De mit keresel? Ez egy kanapé.
Tessék.
- Tedd a fejedet oda, a karfára. - Én egyáltalán nem vagyok fáradt.
De igen, az vagy. A te korodban pihenni kell.
Fogadok, hogy még húsz éves sem vagy.
- Tizenkilenc. - Tizenkilenc éves.
A tizenkilenc év a kritikus kor. Gyerünk, engedd el magad.
Imádnivaló!
Milyen imádnivaló!
Csinálok valamit ezzel a kis lénnyel. Ugye?
Szedd ki a mészkőből,
hogy lecsiszoljuk, hogy átalakítsuk.
Pygmalion.
Hallasz engem? Pygmalion!
Szeretnék Pygmalion lenni számodra.
De maga nem bolond egy kicsit, néha ?
„Bolond.”
„Bolond, bolond, bolond, bolond.”
Ez imádnivaló, „bolond”.
Ó, milyen kedves. Nagyon kedves.
Lássuk csak, hova is tettem a portót? „Bolond !”
Ezt meg is említem Anna de Noailles-nak, nagyon fog örülni.
„Bolond.” Itt a portó.
Igazán kedves vagy.
Szomjas vagy?
Nem.
Nem szomjas vagyok, hanem éhes.
Milyen kár! Bárcsak szomjas lennél.
Itt sosincs mit enni.
Kérdezze meg a kínaiját.
Az csak tojáslevest tud készíteni,
és annak tényleg nem most van a szezonja. Gyere, ülj le, drágám.
Gyere.
Viszont ez nagyon jó ötlet.
Elküldöm Larue-hoz,
és hoz nekünk egy finom kis levest.
De én egy szelet kolbászt akartam.
Ó! Kolbász.
De ez csodálatra méltó.
Csodálatos. Kolbász. Gyere, ülj le, kis drágám.
Gyere ide.
Kiküldünk kolbászért. Larue-hoz.
Milyen arcot fognak vágni!
Őrülten vicces.
De van egy ötletem.
Ha mindketten elmennénk, csak úgy egyszerűen ?
Hova?
Larue-hoz, vacsorázni.
Nem, nem akarok elmenni sehova.
Nem akarok belebotlani egy ismerősbe.
Annyi embert ismersz?
Nem olyan sokat, de elég, ha eggyel találkozunk
és ez már egy katasztrófa.
Ki vagy te,
kis rejtély?
Huh?
De szép, nem? Jó otthonból származik.
Ki adta neked?
Egy barát, mi?
Biztos vagyok benne, hogy nagyon komoly barátja van.
és ő az, akivel félsz találkozni. Larue-nál.
Te egy kis görög tanagra vagy és máris egy zsarnokhoz tartozol.
Milyen ember?
Jóval kevésbé bolond, mint maga.
Egy üzletember. Istenem, micsoda borzalom!
Egy üzletember.
Biztos vagyok benne, hogy üzletember.
Borzasztóan unalmasak az üzletemberek.
Te egy kis macska vagy.
Egy nagyon kicsi macska,
és nem tudsz semmit.
De azt talán már észrevetted,
amikor az ember kizárólag a pénzkeresés miatt aggódik,
teljesen idiótává válik.
Pedig magának van pénze.
Számomra ez nem ugyanaz a dolog.
Nem dolgozom meg érte,
ellopom.
- Vicc nélkül, maga tolvaj? - Majdnem.
Író vagyok.
Á, író!
Ó, igen, meséltem milyen írásaim vannak!
Ez hihetetlen, csodálatra méltó.
Párizs... Párizs...
- Párizs, milyen meglepő város! - Ah... Nem látom az összefüggést.
De, édesem, én világhírű vagyok.
Nobel-díjat kaphattam volna ha valaki gondolt volna rám.
Végül is, mit, hm?
A nagy bűnös, A nő és a szerető,
A síró kígyó.
- Ez nem mond neked semmit? - Á, igen, a A síró kígyó!
Ah! Láttam. Gyönyörű, nem igaz?
Ó, de mennyit tudnék sírni rajta!
Igen, nos, ez tőlem van.
- És maga írta a darabot? - Igen.
Majd megmondja, hogy miért, nem veszi feleségül az a szemét Armand?
Miután annyi gonosz szenvedésre kényszerítette.
Kedves vagy.
Túl kedves vagy.
Az én kis gyermekem.
Az én kis macskám.
Az én kis emberkém.
Á, újra emberré válni,
hogy szűz lehessek melletted.
De akkor maga tényleg őrült!
Szeretne újra szűz lenni?
Nem értesz semmit, nem értesz semmit,
nem ért semmit!
Ez értékes, ez felbecsülhetetlen.
Huh?
Van egy ötletem.
Színházat játszol majd.
Igen.
Amilyen buta vagy...
...valószínűleg tehetséged az van, ugye?
Soha nem akartál színházban játszani?
Az iskolában, a lányokkal, jól szórakoztunk a darabokkal, de...
De... de mi?
Kézbe veszlek.
Én foglak kiképezni.
- Majd én gyúrlak. - Igen, de lassan!
- Mit, lassan? - Lassan gyúrj meg.
A fűzőm gyűrött lesz.
Ó, olyan édes.
Milyen kedves, és egyáltalán nem ért semmit.
De én erkölcsileg beszéltem, kis drágám.
Ha erkölcsileg, akkor távolabbról is meg lehet csinálni.
Miért?
Nem érzed magad jól így velem?
Forróvá tesz, hogy így ölelhetlek...
finoman.
Anélkül, hogy bármit is tennék.
Igen, amikor nem csinál semmit, az jó.
Csak a forróság...
Igen, az jó.
Ez igaz.
De persze a férfiak csak azt kérik, hogy jól megszorongassanak.
Csak...
Csak mi az én kis macskám?
A kezük vándorol, a férfiakkal,
szemben meg kell védeni magunkat, és végül megmozdulunk.
És igazán mozgás nélkül vagyunk jól.
Ha lenne egy szerelmem...
Ha lett volna egy szerelmed...
Azt szerettem volna, hogy sokáig mozdulatlanul tartson a karjaiban.
Látod, ma este, először, az én szívem igazán boldog.
Érted?
A ronda farkas, aki mindig megharapja piroskát...
ki tudja, hogy ő sem álmodott másról?
Huh?
Egy vadonatúj kis szív, amely odaadja magát,
ez olyan ritka.
Én nem adom oda.
Én csak kölcsönadom.
Igazán kedves vagy.
Miért nem akarod, hogy nagy művészt
csináljak belőled?
Az biztosan túl nehéz.
Nekem nem.
Elindítottam néhányat színészt, Párizsban.
Rendkívüli érzékem van ahhoz, hogy megtaláljam a tehetségeket.
És neked, nem tudom miért,
de nekem úgy tűnik, hogy tele vagy tehetséggel.
Megpróbálhatjuk, akarod?
Most rögtön megpróbáljuk.
Felolvastatok veled valamit,
és meglátjuk, mit tudsz.
Huh?
Gyerünk, vedd le a ruhádat. Azonnal vedd le a ruhádat!
- A ruhámat? - Majd én betakarlak valamivel!
Kosztümben nem lehet tragédiát játszani. Gyerünk.
A színházban a legfontosabb, a testiség. Ugye?
Testiség.
Gyerünk, vedd le. Vedd le a ruhádat.
Igen, így van.
Nagyon jó.
Jó, cicus. Nagyon jó.
Még. Még.
Nagyon jó.
Kész is.
Milyen vékony vagy.
Szép formákkal.
Egy igazi színésznő.
Tekerd ezt magadra. Állj fel.
Gyerünk, kelj fel.
Nézd.
Nagyon szép leszel.
Ezt nézd meg.
Bájos! Nem?
- Nem olyan, mint én. - De te már nem te vagy.
Már nem te vagy, hanem...
Te vagy Psyche.
Igen, az vagy. Te vagy Psyche.
Gyere, cica. Gyere.
Tudod, mondok neked valamit.
A klasszikusok... Lássuk csak...
Á, a klasszikusok, az a minden.
Ah, te tele vagy tehetséggel.
Tehetséges vagy. Érezni lehet. Tudod?
Olvasni fogsz, teljesen nyugodtan, gondosan átgondolva, hogy mit mondasz.
Én adom a replikákat.
A francba, ezek férgek!
Semmi baj, úgy olvasod őket, mintha velem beszélgetnél. Jó?
Megmagyarázom.
Psyche...
egy fiatal lány, akit a Szerelem elragadott.
A Szerelem által...
Aki egy szörnyeteg vonásait vette fel.
Értetted?
Nos, vágjunk bele. Én vagyok a Szerelem.
„Ott van az a kígyó,
az a könyörtelen szörnyeteg amit egy elképesztő jóslat állít elébed...
És aki nem oly megdöbbentő,
ahogy elképzelte.”
Gyerünk, olvasd! Most te jössz.
„Uram, maga az a szörnyeteg akivel a jóslat fenyegetett,
maga, aki inkább olyan Isteninek tűnik, valami csoda folytán,
siess megmentésemre...”
De...
Nem egészen értem, hogy mit mondok.
Semmi baj. Semmi baj, édesem.
Gyönyörű vagy.
Nagyon szép vagy.
Semmi baj.
Gyere, kis cicám.
Az én kis Psyche-m.
Az én kis görög tanagrám. Ó, Istenem!
Az én kis emberkém.
Megőrülök,
megőrülök érted.
Ne légy szomorú, kicsi szívem.
Veszek neked egy színházat.
MAXIM
Azt hittem, hogy már nincsenek együtt. Két héttel ezelőtt még Fulgusszal volt.
Az olajos Fulgusszal?
Nem, az unokatestvérével. A varrógépessel.
És ő pedig a kis kabaré táncos Loulou-val volt?
Így van. Úgy értem, két évvel ezelőtt, együtt voltak.
- De nem hat hónappal ezelőtt nem. - De ma este igen. Ez tény.
- Igen. - Akarja a véleményemet? Ez erkölcstelen.
Vagy nagyon is erkölcsös.
Ez egy botrány.
Együtt megjelenni, amikor tudod, hogy már négyszer szakítottak.
És, nézze csak, megfogja a kezét.
Szégyenletes.
Elhagyhatunk egy férfit, de utána már nem beszélünk vele.
Te a szerelmet látod,
én a zenében hiszek.
Megpróbálhatnék hangszeren tanulni.
Idióta.
Tudod,
jó, hogy ott hagytunk mindenkit abba a kis kávézóban a Halles-nál
és idejöjjöttünk megünnepelni az elsőt.
Kettesben.
Ó, azok a kávézók, tényleg túl sznobok.
Csak a Maximban érzed valóban otthon magad.
Van egy kis felhajtás, de én szeretem.
A pincérek még gyerekként láttak minket, nem igaz, Antoine?
Én,
én a szokások asszonya vagyok.
Tényleg?
Pedig egy kicsit elveszettnek tűnsz.
Ha feljönnél egy kis italra ma este hozzám?
Hm?
Tudom, hogy mit akarsz a nagy patáiddal...
vérfarkas!
Ó, Maximilienne...
Olyan régen volt már.
Hm?
Úgy érzem, hogy meg foglak újra ismerni.
Szép arcod van,
nagyon szép arcod.
Kíváncsi vagyok, milyen is vagy.
Kérdezd meg a barátaidat.
Ó, olyan cinikus vagy!
Ah, ez nagyon kár.
Szörnyen szentimentálisnak érzem magam, ma este.
Egyébként én is.
Biztos a hegedűk miatt. Nyavalyogni lenne kedvem.
A cigányokat be kellene tiltani.
Ó, undorító ez az evés.
Szeretném magam rózsaszirmokkal táplálni.
Szerinted jó volt a homár?
Ugyanolyan, mint a nők esetében.
Ezt a kérdést mindig túl későn tesszük fel.
Mindenesetre, ha a homár rossz volt,
a részlet menti meg az életemet.
Ha belegondolok, hogy egyesek száz centet fizetnek a szellemességeidért!
Ha gyanítotanák, milyen laposak tudnak lenni!
Köszönöm.
Vannak, akik 100 centet fizetnek hogy hallják, amit mondok.
- Ha lenne fogalmuk róla... - Miről?
Ó, semmit. Semmi, szeretlek.
Ne vitatkozzunk. Tönkretesszük az esténket.
Ah! Jó napot!
Kinek köszönsz így huhogva?
- Grandsac-nal. - Ó! Grandsac.
- De nagyon kedves. - Ó, figyelj...
Nagyon jól tudod, hogy Grandsac a szeretőm volt, és én imádtam őt.
Egész Párizs hallotta, nevetségesek voltatok a jeleneteitekkel.
Ez a férfi, hajlandó lett volna megölni magát értem.
Nyakkendő tűvel, mennyi ideig tartott?
Egy hónap Monte-Carlóban.
Egy hónapba telt, hogy tönkretegye magát anyagilag és a megítélésemben is.
Jó napot, Nagy Kutya.
Van bátorságod szememre vetni Grandsac-ot,
amíg te minden párizsi kis színésznővel összefeküdtél.
Nem csak a kicsikkel, a nagyokkal is.
Az sem sokkal nehezebb.
Köszönöm.
Szóval, a nagyok és kicsik is szerettek téged.
Kezdenek elhalványulni a határaid, drágám.
Milyen határaim?
Odaadod nekik a szerepet, amit ígérsz ezeknek a gyerek-lányoknak?
Ez nem csak a szerepekről szól.
Ott van még a bájom is.
Így van, elfelejtettem, hogy a bájod igen híres Párizsban.
Épp csak hogy nem mutogatjuk
a turistáknak.
Mi lenne, ha felmennénk hozzám?
Kit fogsz megcsalni velem ma este?
Egész Párizs a teremben van.
És biztos vagyok benne, teljesen biztos,
hogy a jelenlegi szeretőd
is itt van, ugye?
Találd ki.
Mondj egy nevet.
De hogyan találhatnám ki, drágám?
Ahhoz egy könyvtár kellene.
Gazember!
Ó! A hold.
Á, amíg megvan a vetítőd.
Ó, gyönyörű lehet a vidéken.
Jó ötletet adsz ezzel.
Menjünk Senlisbe.
- Senlis? - Igen.
A nagynéném házába.
Mit fogunk neki mondani?
Három hónappal ezelőtt halt meg.
De hagyott rám egy kis vidéki ház.
Isteni lesz az együttlétünkhöz.
Fekszünk majd egy ágyban olyan magasan, mint a diadalív.
Egy nagy piros paplannal.
De nem hoztam semmit, kincsem.
Nem számít. Majd odaadom neked a nagynéném egyik hálóingjét.
Ez 1908-ban vagy 1907-ben volt hogy találkoztunk?
Uh... Azt hiszem, 1907 júniusában volt.
Emlékszel a Chambéry fraisette-re. a Tortoni teraszán?
Éppen egy meghallgatásról jöttem a Bernstein-ből.
Nagy integetéssel üdvözölsz.
Volt rajtad egy kis zöldes-barna zakó.
Te pedig egy angol mintájú ruhát viseltél.
És este,
olyan szorosan szorítottál magadhoz a kupéban,
hogy vörös nyomot hagyott a bőrömön.
Ezért tüntettem el rólad az összes kis foltot, egyenként.
- Aztán csináltál másokat. - Hm.
Szerelem volt.
Csodálatos az első nap.
Úgy érzed, mintha felfedeznéd Amerikát.
Hát,
Kolumbusz Kristóf aznap este,
nem végzett Amerika felfedezésével.
Micsoda éjszaka!
Még három napja sem voltunk lent.
Ez egy életre szólónak tűnt.
Miért váltunk el két héttel később?
Nem tudom.
Én sem.
Butaság, mi?
Szerethettük volna egymást.
Igen, butaság.
Megtehettük volna.
Mit akarsz, nem csak ezt kell csinálni az életben.
Nos, nem.
Aludjunk.
Nem zavarlak a térdemmel?
Nem.
Szeretem.
Igaz, hogy most már horkolok?
Egy kicsit.
Nálam ez nem számít.
Jó éjt, édesem.
Jó éjt, Jeanne.
Ez vicces.
Mi a vicces?
Nem figyeltél oda?
Az előbb az igazi nevemen szólítottál.
Mit keres itt?
Kopogtam. Azt mondta: „Jöjjön be.”
Nem magának szólt. Az álmomban van.
Egy pék volt az, aki kopogott.
Hoztak nekem egy sajtos felfújtat.
Öt perce vagyok itt, azt hittem, szabad. Tizenkettő óra tizenkettő van.
Dél?
De nekem még csak hajnalodik. Kimerültem.
Tessék?
De nem annyira, hogy ne legyen öröm újra látni magát.
Jöjjön ide, kedves grófom.
Jöjjön.
Húzzon ide egy széket.
Természetesen, Istenien játszott tegnap este.
A körülöttem lévő emberek nagyon lelkesek voltak.
Egy klubtársam, Zaki gróf mellett voltam.
Szavamra, megtapsolta!
Az orosz balett óta nem láttam tapsolni.
Csodálatosak voltak a virágai.
Soha nem láttam még ennyi orchideát egyszerre.
Az egyetlen virág, amit kedvelek.
Először is, mert nem úgy néznek ki, mint a virágok,
és aztán, mert nincs illatuk.
Én kifejezetten irtózom a természettől.
Nézzenek oda!
Ó, de maga messze van.
Miért nem ül le az ágyra?
Ez talán nem túl hivatalos,
de engedélyt kérnek, hogy hogy letegyem a sisakomat.
Megadom.
Nagyon szép keze van.
Nagyon vékony.
És ugyanakkor erős is.
Köszönöm, kisasszony. Zongorista vagyok. Szeretem Debussyt.
Én is nyertem több kard versenyt is.
Nagyon meglepett és hízelgő volt, amikor a színházban megkaptam a névjegykártyáját.
Nehéz lehet egy fiatalembernek, ha úgy hívják mint magát.
Nem tudom. Mindent meg lehet szokni.
- Szóval, tetszettem magának a darabban? - Isteni.
Ez volt az első alkalom. hogy láttam magát.
De én a nevét azt már ismertem, természetesen.
Csak magáról beszélnek, manapság a Maximban.
Felkeltette a kíváncsiságomat...
A Maximon kívül,
mivel tölti az idejét, fiatalember?
Tiszt vagyok, kisasszony. Szolgálatban teljesítek.
És a maradék időmben a Maxim's-ban vacsorázom,
Zaki gróffal. Ez minden.
Ez minden?
De vannak, remélem, nők is ezeken a vacsorákon?
Persze, néha.
Olyanok akik tisztességesek.
De a legtöbbször, egyedül vacsorázunk.
Sokat filozofálunk Zaki gróffal.
Ez egy rendkívül morózus intellektus .
A hónap első hétfőjén, orosz rulettet játszik.
Mi van, ha a golyó a csőben van?
Ez a lényeg.
Várjuk a következő hétfőt.
- Ez borzasztóan veszélyes. - Eléggé.
Legutóbb megöltünk egy főpincért a Maxim-ban.
Furcsa szórakozásaik vannak a a magyar hadseregben.
És maga is játszik orosz rulettet?
Nem, kisasszony. Zaki báró szabadgondolkodó,
Én gyakorló katolikus vagyok. Ez a játék számomra tilos.
Én más módon kockáztatom az életemet: autóversenyzés.
Második lettem a Párizs-Madrid-on a Panhard & Levassorommal, tavaly.
És volt jó néhány párbajom is.
Az élet pozitívan unalmas ha nem kockáztatunk.
Ó, hát, kis drágám!
Én vagyok az, a kis drágám?
Igen!
Ez megdöbbenti?
Ez teljesen váratlanul ért, de kellemes.
Mit tanított neked az édesanyád?
A hercegnő, az anyám, nagyon fiatalon halt meg, kisasszony.
Ki gondoskodott rólad?
Az öregek hölgyek neveltek fel, majd öreg papokhoz kerültem,
a Saint-Cyr-be, Saumur-ban.
Igen, értem.
Bizonyos fegyelem és kevés kapcsolat
azzal, amit úgy hív: a valóságos élet.
Pedig száz éves vagyok, kisasszony.
És nem látom, hogy mi maradna még nekem ezen a világon.
- Utazás, talán? - Természetesen utaztam.
Apám azt akarta, hogy mindent lássak, amit érdekes volt látni.
Kriketteztem, rókára vadásztam... az unokatestvéremnél, Windsorban.
Alba hercege, nagybátyám, megismertetett a spanyol művészettel.
Igaz, hogy Madridban, nem sokat láttam a múzeumokból.
Nem, az utazásoknak vége. Mindent láttam már.
Kisasszony, a látogatás célja, amit nem akartam, hogy túl hosszú legyen,
az volt, hogy megkérjem,
vacsorázzon ma este velem, a színház után.
Rendben.
Várni fogok magára,
a kupémban, a folyosón. Így diszkrétebb lesz.
Lehet, hogy kereshetnénk egy mulatságosabb helyet.
És utána, ha megengedi, hogy hogy hazavigyem...
Gyere közelebb.
Tegez engem?
Igen. Tegezlek.
Figyelj, én kis Turlutu grófom.
Az egyik legnagyobb nevet viseled Franciaországban.
Fiatalember, aki tökéletesen megfelel a divatnak.
Olyan mélyen gondolkozol, mint a sír.
És még sosem ettél főtt tojást, a Maximon kívül.
És akár hiszed, akár nem, én Maximilienne de Poussy vagyok.
A nevet magamtól találtam ki. És a különlegesség az enyém.
Nem is tudom megmagyarázni, honnan jöttem...
mert olyan lenne, mintha a Holdról beszélnék hozzád.
De ahonnan én jövök, kiszabadultam.
Egyáltalán nincs szükségem a városban egy vacsorára
egy suskás fiatal férfival. Még akkor is, ha szomorú és visszafogott.
- Suskás? - Igen.
Suskás, kedvesem!
Nézz utána egy szótárban Zaki gróffal.
Tehát, ha jól értem, visszautasítja a meghívásomat?
Úgy nézek ki, mint aki éppen visszautasít?
Csak én,
kevésbé vagyok bonyolult, mint te.
Nem gondolok magamra.
És ha valami tetszik,
akkor az azonnal kell.
De hiszen, kisasszony, most tizenkét óra harminc öt van.
Egyszerű udvariassági látogatásra jöttem.
Ennek semmi értelme.
Egy egész légkört kell ehhez teremteni.
Olyan aranyos vagy.
Gyere közelebb.
Nagyon kedvellek.
Azért szeretlek, mert szomorú vagy.
Csukd be a szemed.
A kis elveszett kutyusokra, én,
pórázt teszek.
Jó illatod van.
Tessék,
azért tudod, azt mondani, hogy „te”.
Viszlát, kisasszony.
Várni fogom ma este az átjáróban, ahogy megbeszéltük.
Túlságosan kedvellek. Soha többé nem látlak.
VAJ-TOJÁS NAGYKERESKEDŐ
A fejem...
De mi történt?
Ó, igen.
Volt egy találkozóm ebben az átjáróban,
azzal a híres színésznővel.
Ah! Meg van!
Állítólag, Zaki mindenhol keresett.
A főhercegét épp akkor gyilkolták meg. Szarajevóban.
Visszahívták Bécsbe.
Ez volt az utolsó éjszakája Párizsban.
Azt mondta nekem, hogy nem hagyhatom magára.
Mindenképpen egy felejthetetlen estét kellett csinálnunk
hogy megünnepeljük ezt a háborút a két országunk között.
Tudtuk, hogy egymás ellen kell majd harcolnunk.
Talán személyesen öljük majd meg egymást.
A bizonyosság
hogy hamarosan egymást fogjuk megölni,
egyfajta varázslatot adott az estének.
Aztán betértünk mindenféle szórakozóhelyre.
Természetesen, Zaki összetörte a poharakat.
Zaki mindig összetöri a poharakat.
Ezúttal, még a cigányt is el akarta vinni.
Egyre közönségesebb helyeken kötöttünk ki.
Ez Zaki szenvedélye, a közönséges helyek.
És aztán ott volt ez a dolog a a cigány íjával és az erős helyiekkel,
aki nem szerette a zenét, és a magyar akcentust sem, ami azt illeti.
Nem tudtam, mi fog történni ebben a verekedésben.
De ezúttal legalább, győztesek voltunk.
És ketten együtt, ami jó a barátok szívét megmelengeti.
És aztán...
nincs több emlékem.
Nincs folyóvíz ebben a szállodában?
Kíváncsi vagyok miért jöttem ide le.
Tessék. Valaki.
Megcsókolsz?
Éppen indulni készültem.
Nos, akkor viszlát.
Visszajössz?
Akarod a címemet?
Mert te tényleg nagyon be voltál rúgva, tegnap este.
Nem is emlékszel honnan hoztalak el.
Elnézését kérem, kisasszony. Nagyon kínos lehetett a számára.
Ó, tudod, az ebben az iparban,
hoztam már el néhány részegebbet is, mint te.
Ahogyan te berúgtál, az kedves volt.
Mindig csak a háborúról beszéltél.
A háborúból?
A háborúról beszéltem?
Igen.
A barátoddal, akinek akcentusa van.
Hogy is hívtad...
Kiki?
A nyaralásod tönkrement,
a nők vártak rád Trouville-ban és ez az egész bosszantott benneteket.
Olyan állapotban voltál. hogy felszedtelek,
de rosszul ítéltelek meg, én hazafi vagyok.
De én is, kisasszony, amikor nem vagyok berúgva.
Mert, tudod,
ahogy mondtad, nagyon bosszantó, ha Berlinbe kell mennünk, de elmegyünk.
Pontosan így látom én is.
És örülök, hogy maga is így látja.
Felejtsen el mindent, amit mondtam azon az estén.
Hé, te!
Kezet csókolsz.
Miért?
A kezemet.
Megkérdezhetem, hol van a tiszti sapkám?
- Az asztalon. - Ó, igen, ez igaz.
Csak annyi maradt hátra, hogy megköszönjem a vendéglátását.
Hagytam 50 frankot. Ez elég lesz?
Vicces vagy.
Kétszer fizetsz és megkérdezed, hogy ez elég-e.
Mivel kétszer fizetsz, így még...
- Nem? - Köszönöm, kisasszony.
Nem akarom megbántani az érzéseit.
Nagyon kívánatos, és nem szeretném megsérteni.
De nekem a laktanyában van a szolgálatom.
Rendben van, menj a dolgodra, mivel kezdődik a munkád.
Hé?
Ide hallgass.
Ez jó arra, amid van.
Olyan aranyos vagy.
Ne félj.
Az arcra.
Ha háborúba kell menned...
Tudod, nem túl gyakran történik ez velem.
Ez a munka elég hideg, de tegnap este ott voltam.
És hová ment, kisasszony?
Olyan aranyos vagy, hogy semmit sem értesz!
Úgy érti, mi ketten, tegnap este, mi...
És még hogy!
Vicces kis fickó vagy, tudod. És még csak nem is tudsz róla!
Én egy vicces kis...
Igen.
Természetesen a modorosság nélkül.
Tegnap este nem voltál egyáltalán modoros.
De nem ám!
Nagyon aggódom, kisasszony.
Nem tudok túl jól uralkodni magamon, amikor be vagyok rúgva.
- Megengedtem volna magamnak... - Egész éjjel, ha tudni akarod.
Akkor megértheted, hogy kedvelnem kellett téged.
Mert a túlóra, ebben a munkában...
- Nagyon hízelgő. - Lehet is.
Ha egy lány ezt mondja, akkor tudod...
A világ asszonyai, csellóznak. Mi nem.
Gyerünk, szia, menj.
Ha háború van, próbáld meg nem megöletni magad. Az nagy kár lenne.
Viszlát, kisasszony.
Hé, mondd csak! Tudom, hogy nincs sok esélyünk, hogy újra találkozzunk.
Azt kell mondani „viszontlátásra”. Az „Isten veled” balszerencsét hoz.
Adj egy érmét az idős hölgynek lefelé menet.
Elnézését kérem.
Ó, ne aggódjon, hadnagy úr, elkapjuk őket.
Reméljük, asszonyom.
A meggyilkolt főherceg történetét,
majd mi megoldjuk valahogy Zakival.
Szeszélyes ez a háború.
Egy kicsit meghalunk. De legalább tudjuk, hogy mit akarunk.
Ez az élet, aminek nincs értelme. és soha nem ér véget.
Ezt mondják a fiatalok.
Ah, ha látott volna engem a a császár alatt...
Minden bálon ott voltam.
Szerelmes lettél volna belém, a hadnagyom.
Én is gyönyörű voltam.
Én is eltáncoltam, a szerelem körtáncát.
VÉGE