Nån är här.
Inte nära.
Inte villig.
Jag känner en tvekan.
Vad är det, Henry?
För många minnen, för mycket smärta-
-för mycket sorg.
Vilka du än har hos dig-
- be dem säga nåt, Henry. Be dem komma närmare.
Jag tror att jag vet vem det är. Jag vet vad som stör henne.
En hon? Ni behöver inte göra Henrys arbete, miss Rainbird.
Berätta nu, kära du. Vi ska hjälpa min väninna bli fri från sin plåga.
Hon har rätt att lägga sitt trötta huvud på kudden om kvällen-
-och sova änglarnas fridfulla sömn.
Hur visste ni att jag inte kan sova? Vem har sagt det?
Hennes nätter kan inte fortsätta så här...
Jag har inte sagt nåt om mina mardrömmar till nån.
Vem är det som kommer till oss, men inte vågar komma nära oss?
Det är hon. Det är min syster Harriet. Det måste det vara.
Hon håller sig på avstånd, Julia Rainbird-
- för hon känner inte din kärlek. Du omges av själviskhet.
Jag är ordentligt trött på henne. Hon invaderar mina drömmar.
Hon vill ge mig dåligt samvete, men jag kan skilja rätt från fel.
Säg att jag vet vad som måste göras. Jag har velat göra det i ett år.
Men det är jag, Julia Rainbird, som har beslutat det.
Hon behöver inte pressa mig.
Jag blir sjuk av de otäcka orden i mina otäcka drömmar.
Säg att hon ska sluta och försvinna och låta mig vara ifred!
Nej, låt henne inte försvinna.
Harriet? Stanna hos oss, Harriet.
Din syster vill tala med dig ur sin själs djup.
Vad är det?
Hon säger: "Jag har väntat så länge på att höra nåt från dig, Julia."
"Jag har varit så olycklig utan dig."
Det är du, Harriet. Jag är hemskt ledsen.
Jag skulle aldrig ha tvingat dig att göra det.
Gjort är gjort, men jag ska försöka gottgöra det.
Om din son lever ska jag hitta honom-
- och krama om och älska honom som om jag var du, stackars Harriet.
Jag gör honom till en av oss och ger honom allt - allt.
Långt borta... Så långt, långt borta.
Men jag behöver hennes hjälp. Jag kan inte göra det ensam.
Jag behöver hennes minne. Det är mer än 40 år sen-
- och jag vet inte vem som fick barnet.
Jag vet inte var han är nu, eller vem han är.
Julia Rainbirds kärlek ska mätas i vad hon gör nu-
-med din hjälp, så klart, och min.
Och med den kära avlidnas hjälp, hon som drev så långt bort.
- Vi förstår honom, inte sant? - Ja, jag förstår.
Jag är redo att göra vad som helst.
Allt slutar lyckligt. Det förflutnas tårar får hjärtats öken att blomstra.
Farväl, Julia Rainbird. - Farväl, Blanche.
Farväl.
Madame Blanche, mår ni bra?
Ja.
Vad har hänt här? Jag är helt färdig.
Minns ni inte vad som hände?
- Inte detaljerna, bara huvuddragen. - Få höra huvuddragen, då.
Jag undrar... Kan jag få besvära om ett glas med nåt?
- Självklart. Vad vill ni ha? - En stor sup...
Ett litet glas sherry vore gott.
Tack.
- Berätta vad ni minns av seansen. - I huvuddrag?
För 40 år sen adopterade ni bort er syster Harriets barn till nån okänd.
Era mardrömmar, ert dåliga samvete får er nu att vilja hitta honom-
- och inlemma honom i familjen och skänka honom era rikedomar.
Varför tvingade jag min syster att lämna bort barnet?
Jag antar att barnet... var oäkta, miss Rainbird.
Tro inte att jag är puritansk-
- men för 40 år sen var en ogift mor inte lika vanligt som i dag.
Och i en familj som vår måste en skandal tystas ner till varje pris.
Jag är fortfarande tillräckligt gammaldags och mån om vårt namn-
-för att föredra diskretion-
- framför att gå till detektivbyråer och att annonsera i tidningar.
Klokt beslut, miss Rainbird.
Låt oss nu tala om varför jag skickade efter er.
Jag är 78 år och vill gå i graven med rent samvete-
Särskilt då jag vet att min ende arvinge finns där ute nånstans-
- berövad sitt namn genom mitt agerande.
Hjälper ni mig med era krafter?
Om ni tror att jag kan är jag skyldig oss båda att försöka.
Jag är för gammal för försök. Jag har bara tid kvar för resultat.
Hitta honom, madame Blanche. Använd era andar, styr er Henry-
- för att få kontakt med min syster. Hitta hennes son, var han än finns.
Då betalar jag er 10000 dollar.
Bara om ni absolut vill.
Men se det inte som min betalning.
Jag har många hjärtesaker som behöver all välgörenhet de kan få.
Det är roligt för en så rik som jag att möta nån som inte vill ha pengar.
Då betraktar jag vårt arrangemang som slutfört.
Det är dags att gå till sängs och jag lämnar ert förtjusande sällskap.
- Det här var en minnesvärd kväll. - Se till att det blir lönande också.
Med risk för att verka tjatig så hoppas jag att ni inte glömmer-
- att absolut ingen får veta nåt om vårt sökande.
- Vårt namn måste skyddas. - Mina läppar är förseglade.
Då säger jag adjö och tack för att ni kom.
Hur gick det, då?
Att låta som Henry är rena mordet för halsen.
- Jag vet. Men hur gick det? - Hon väntar bara på att håvas in.
- Ännu en 25-dollarssardin? - Nej, George, en jättestor val.
- Få höra, då. - Titta på vägen, stressa mig inte.
- Börja från början då, Blanchie. - Det var hur lätt som helst.
Henry viskade att hon hade sovit dåligt, sen föll allt på plats.
- Då räddade jag dig alltså igen. - Vad menar du, George?
Vad då, vad menar du? Du vet mycket väl vad jag menar.
Apotekaren sa ju att hon tjatade om att få sömntabletter utan recept.
Det hade varit bra att veta. Varför har du inte sagt det?
- Vad då? Det har jag ju sagt. - Du tror det, men du glömmer alltid.
Jag måste genomlida den här pärsen i livet efter detta med Henry.
Henry, så fan heller! Det var jag, det är alltid jag.
- Du är lika synsk som en salami. - Elakt, elakt...
- Du har mina kristallkulor i näven. - Dra inte in dina kulor i det här.
- Nej, nu drar vi inte in Henry. - Du är svartsjuk på honom, va?
Snälla Blanche...
- Lugn, men du kör som en kratta. - Jag är skådis och spelar taxichaffis.
- Jag behöver inte köra som en. - Tills vi får pengar får du spela det.
- Ingen av oss vill svälta ihjäl. - Hur mycket hostar tanten upp?
- Du får spela privatdeckare också. - Gud, nej! Det har jag fått nog av.
Gud, jo. George, sluta häda.
- Du svär väl inte över tio stora? - Vänta nu lite, Blanche...
Sa du tio stora? Tiotusen?
- Dollar? - Ja, dollar, George.
- Vet du vad vi kan göra för 10000? - Vi kan till och med gifta oss.
- Du är alltid en sån glädjedödare. - Du smickrar mig...
- Vad måste vi göra för pengarna? - Det säger jag i sängen efteråt.
Ge mig en vink. Bara lite... förspel.
- Vi ska bara hitta en man. - Inte mer? Vad heter han?
- Ingen vet. - Vem är han?
- Det vet ingen heller. - Var är han?
- Ingen vet. - Vet ingen namnet eller var han är?
Sluta skrika, George. Det kan finnas en som kanske visste.
Det var Julia Rainbirds väninna Ida Cookson som nämnde honom.
- Det är familjen Rainbirds chaufför. - Bra. Nu är vi på god väg.
Problemet är...
...att han har varit död i 25 år.
Var inte arg, George. Annars blir det inget kul i vattensängen i natt.
- Ilska kan förstöra föreställningen. - Du kan vara helt lugn.
I kväll får du se stående ovationer.
Hon är här. Nej, inte en man. Det är en kvinna.
Okej. - Följ mig.
Så länge ni har Victor Constantine kan vi inte röra er, så sänk vapnet.
Ni kallade er "Handlaren", så vi trodde att ni var man.
Vi är värda nån slags garanti för att offret fortfarande lever.
All radioutrustning togs ut från helikoptern enligt era anvisningar.
"Mr Constantine är medvetslös, men oskadd vid överlämnandet."
"Låt honom sova av sig sömnmedlet."
Ni kan tända.
Försök inte spela hjälte.
Vi har gjort vårt.
Vart ska vi?
Inte ett enda jävla misstag!
Hur långt ska vi?
Var glad att ni har kvar offret. Jag hade gärna kastat ut er.
Ni har planerat den här lilla resan väl, va?
Jag slår vad om att den där inte ens är laddad.
Golfbanan, va?
Lysande. Helt perfekt.
Mina fötter tar kål på mig. Det är de förbaskat höga klackarna.
Jag gillar långa kvinnor. Det gör alla. Och nu letar de efter en lång kvinna.
- Vad har du gjort på sistone, då? - Hämtat lösensummor och sånt.
- Såg du nån som vi känner? - Två polismän och en FBI-agent.
- Du umgås med trevliga människor. - Det är bättre än hushållsarbete.
- Sa du nåt till dem? - Inte en stavelse.
Du ser, jag sa att du kan lära dig att hålla mun om du anstränger dig.
Se vem som är här.
- Har nån sett en lång blondin? - Vem behöver en sån?
Jag. I alla fall en gång till.
Den sätter vi där.
- Mr Constantine lämnade lite vin. - Han gillar inte importerat vin.
- Jag stekte kalvköttet torrt. - Han ville ha utsikt. Rika är kräsna.
Glöm inte att tömma den där.
Är det inte lite under en juvelsamlares värdighet?
- Det är syndens lön, Arthur. - Jag gör det i morgon.
Skjut aldrig upp till morgondagen vad du kan tömma i kväll.
Satmara!
- Hur är det i Amsterdam? - Många kanaler.
En massa gamla skarpsynta gubbar som gör om stora diamanter till små.
Du ska få se.
Vad är det med mig? Det pirrar i hela kroppen.
Jag berättade ju om faran. Först blir man illamående av det.
När man kommer över det blir man mycket, mycket kärleksfull.
Älskling?
Det var skrämmande enkelt.
Lysande plan. Inte ett enda spår att följa.
Ketaminet han fick, då?
Min tandläkare saknade det inte för ett halvår sen, så varför nu?
- Nu går vi och lägger oss. - Är du trött?
- Nu pirrar det i hela min kropp. - Hur lät jag dig dra in mig i det här?
- Jag trodde jag föll för din stadga. - Du är en dålig personkännare.
- Var gömde du diamanten? - Där alla kan se den.
- Tänker du säga var? - Du får tortera mig först.
Det tänker jag göra. Om några minuter.
Med all respekt för FBI och polisen, men jag hinner inte med några lekar.
Jag tvingades lämna mitt skrivbord med våld och har mycket att ta igen.
Hur många gånger till måste vi gå igenom det?
- Tills vi vet nåt, mr Constantine. - Jävla sätt att lösa kidnappningar på.
Ni är inte det första offret. Andra har utsatts för det.
- Från mig får ni inte veta nånting! - Det vet man aldrig.
- Floyd? - Garaget?
Fullt av bilar. Jag hörde nån bakom mig.
- Man eller kvinna? - Jag vet inte. En man...
- Och sen? - Ett stick i axeln, jag vände mig om.
- Sen vaknade jag i det där rummet. - Vad hörde ni? Där inne, utanför...
Rummet var ljudisolerat. Jag hörde bara en förvrängd högtalarröst.
- Beskriv den. - Det har jag gjort.
Det var en mansröst, ingen brytning, elektroniskt förvrängd, oigenkännlig.
- Hur många var de? - Två. En man och en kvinna.
Varför säger ni det?
Det kom in ljus uppifrån, men inte så att jag såg vilka de var.
- Vem lagade maten? - Det gjorde hon.
En man hade inte strött persilja på sjötungan.
- Hur gammal är hon? - Nu får ni ge er!
- 25. - Varför?
Om en man i min ålder ska kidnappas av en kvinna vill han att hon är 25!
Beskriv er frigivning.
Högtalarrösten sa åt mig att sitta med ryggen mot dörren.
Det släcks, dörren öppnas och båda kommer in. Jag får ett stick i armen.
Sen vaknar jag i en sjukhussäng och ni sitter och tänker ut frågor.
- Ni klarar er bra, mr Constantine. - Tror ni, ja.
- Vi börjar från början. - Helvete!
Du skiner som solen, Henry.
Jag är så glad, Blanche. Det kommer genom dig från din vän Ida Cookson.
Jag är hennes vägvisare, Henry. Vänskap kan man inte vara säker på.
Hälsa Ida Cookson att vi är glada för den varma stillheten i hennes hjärta.
Det blir ännu varmare om hon anförtror sig till dig-
- och inte döljer några hemligheter, vare sig egna eller vänners.
- Hörde ni det, mrs Cookson? - Ja, madame Blanche.
Henry, jag vill att du nu söker efter Walter åt oss.
Sök längs godhetens band-
- tills min vän Ida Cookson får tala med sin kära insomnade make.
Jag ska försöka, Blanche, men först måste dimman lätta och skingras-
- för att släppa in ljuset som visar vägen.
Jag är redo nu, Henry, redo att följa dig överallt.
Vart för du mig, Henry?
Ja, jag ser en hand som vinkar mig till sig.
Vilken underbar trädgård, Henry.
Är det där en staty?
Kan det vara Walter som står vid fontänen?
- Hur kan du göra så här? - Ge mig bilnycklarna.
- Fattar du vad ett avbrott kan betyda? - Jag behöver nycklarna.
- Ja, Henry! - Till vad då? - Jag har hittat chaufförens dotter.
- Hur ska jag klara mig utan bilen? - Ta taxi.
Träden svajar och grenarna förs åt sidan, men det är ingen där.
Skuggorna faller, luften kallnar, ljuset försvinner. Farväl, Henry!
Farväl...
- Hittade ni Walter? - Var?
I köket.
Ja.
- Kan vi talas vid, mrs Hannagan? - Visst.
- Känner vi varandra? - Nej, jag är advokat Frank McBride.
- Jag vill höra lite om er bakgrund. - Min bakgrund?
Trist som bara den. Varför vill ni höra om mitt liv?
De upplysningar jag söker kan vara värda en hel del pengar.
- Jaså? För vem? - Det kommer vi till strax.
- Okej. - Toppen. Börja med era föräldrar.
- Båda är döda. Må de vila i frid. - Er far var chaufför, va?
- Han jobbade hos familjen Rainbird. - Det stämmer.
- Ni hade blivit en bra detektiv. - Det vet jag inte.
Från den tiden - kommer ni ihåg nån som var nära vän till er far?
När jag gick i skolan drack han öl och spelade biljard med en man.
Han hette Harry Shoebridge och sålde höns med sin fru Sadie.
Hans affärer gick alltid dåligt, även när det var goda tider-
- och hon fick missfall lika ofta som andra kvinnor fyller år.
De gav upp och flyttade till Barlow Creek, där de adopterade ett barn.
- En pojke? - Ja, ett spädbarn.
Jag är inte helt säker. Allt är rätt så dunkelt-
-och jag kopplar ihop det med...
Jag minns en kväll då pappa körde hem till paret Shoebridge-
- och sen grälade med mamma för att han kom hem fyra på morgonen.
Efter pappas död-
- blev mamma rasande för att paret Shoebridge inte kom på begravningen.
- Sen fick hon veta varför. - Varför?
- Året innan blev de själva begravda. - Var de döda?
- De brann inne i sitt hus. - Men sonen, då?
- Ni har kunder som väntar! - Jag kommer.
Jo, mr McBride, det där med att upplysningarna var värda nåt...
Mrs Hannagan!
- Var hittar jag Shoebridges son? - Prova kyrkogården i Barlow Creek.
- Vad då, kyrkogården? - Jag tror att han också är död.
Förlåt.
Här tar det slut, Blanche. Död och begraven.
- Vaktmästare. Kan jag hjälpa till? - Jag är bara en vän till familjen.
Ingen kvar. Sorglig historia det där.
Branden, menar ni?
Jag gillar inte gruppbegravningar. För mycket jobb på samma gång.
De dog tillsammans, men ligger inte i samma grav.
Varför inte?
Ingen aning.
Titta här.
De dog 1950. Han dog 1950.
De dog samma dag.
Gammal sten. Den här stenen är i stort sett ny.
- Ni är smart, va? - Har jag snubblat över nåt?
Det var trevligt att träffas.
Jag måste fortsätta gräva. Vi får hit en kund i morgon.
Sänk, Marcella! Jag hör inte ens vad jag tänker.
Jag minns inte så långt tillbaka. Jag måste gå igenom mitt register.
Jag måste tyvärr insistera.
Vet ni, mr McBride, ni advokater är precis likadana.
Strul, strul, strul!
Kom då.
- Vilket år dog familjen, sa ni? - 1950.
- Vilken månad? - Det kan jag inte hjälpa er med.
- Shoebridge... - Kan jag sätta mig?
Här. Shoebridge, Harry och Sadie.
Stor marmorsten, modell 28. Betald, check nr. 93.
Mormonkyrkan i Barlow Creek.
Sonen, då?
- Edward Shoebridge, deras son. - Edward?
- Nej, ingenting. - Det måste finnas nåt.
- Den kom kanske senare. - Ni menar Eddie Shoebridges sten.
Ja, den kom senare. Jag tror att det var... 1965.
Den grabben var inte så omtyckt.
Vissa sa att han anlade branden för att bli av med föräldrarna-
- och för att själv försvinna. De hittade aldrig hans lik.
- Ligger det inget lik i graven? - Därför hölls det inget griftetal.
- Utfärdades ingen dödsattest? - Det behöver inte jag veta.
Jag säljer bara stenar, mr McBride.
Här är den. Edward Shoebridge. Granit. Beställd den 12 november.
Betald den 18 november 1965. 395 dollar.
Vad konstigt... Den betalades kontant. Det brukar de inte göra.
- Vem betalade den? - Han ville nog vara anonym.
Vad menar ni med "han"?
- Ni sa "han". - Ja, det gjorde jag, va?
Jag tycker mig faktiskt minnas att det var en man.
Ja. Ung kille, lite tunnhårig.
Närmare trettio år.
- Såg ni honom när stenen sattes upp? - Det var inte vi som gjorde det.
Han hämtade den. Ja, nu minns jag.
Han kom i bärgningsbil. En sån som bilverkstäder använder.
Jag fattar.
FOLKBOKFÖRING
Nej, ingen Edward Shoebridge. Bara Harry J. och Sadie I. Shoebridge.
- Är det allt ni har? - Tja, sen har vi det här.
Det är en ansökan om utfärdande av dödsattest på en Edward Shoebridge.
Daterad den 4 november 1965.
"Då sökanden inte kunde styrka att vederbörande verkligen var död"-
- "och inga dokument ej heller styrkte detta, avslogs ansökan."
"Sökanden avstod från att överklaga beslutet."
- Står det vem sökanden var? - Joseph P. Maloney i Barlow Creek.
- Bra jobbat. Tack. - Ingen orsak.
- Full tank? - Ja.
- Ska jag kolla under huven? - Ja, gärna.
- Var försiktig med tändstickorna. - Ja, just det... Förlåt.
- Är det er mack? - Ja.
Då måste ni vara J. Maloney.
Står J:et för John eller Jim?
Joe.
Allt är okej.
Ni behövde nästan ingen bensin.
Ingen olja heller. Ni kom inte hit för bilens skull.
- Kan ni ta vindrutan också? - Visst.
Känner ni en Edward Shoebridge? Han bodde här i trakten.
Namnet säger mig ingenting. Vad vill ni... Sa ni Shoebridge?
- Ja. Det är en juridisk fråga. - Är ni advokat?
- Jag heter Frank McBride. - Advokater brukar kosta mig pengar.
Ärligt talat, mr Maloney, genom att tala med mig kan ni tjäna pengar.
Jag betalar en rejäl summa kontant-
- för upplysningar som leder till Eddie Shoebridge.
- Advokater är alltid dåliga nyheter. - Inte den här gången.
- Shoebridge blir glad att få se mig. - Vad ska ni säga till honom?
Min klient vill hemlighålla det.
- Vem anlitade er för att hitta honom? - Det är också hemligt.
Jag önskar jag kunde hjälpa er. Affärerna går lite dåligt här.
- Jag tror att ni kan hjälpa mig. - Jaså?
Folk har sagt att Eddie Shoebridge är död.
- Då får han inte höra det roliga. - Jag tror att han lever.
Ni håller inte bilen ren.
Varför reste ni en gravsten över en tom grav?
- Vilken gravsten? - Den ni köpte 1965.
Jag ska ha 2 dollar och 47 cent.
Två veckor före det begärde ni att få en dödsattest på Shoebridge-
-men er begäran avslogs.
- Kan jag få ert kreditkort? - Nej, kreditkort är ute.
Precis som ni föredrar jag att betala kontant.
Det här råkar vara min egen favorit.
- Visst är den fin? - Säkert för dyr för mig.
Kan jag hjälpa till?
Ursäkta, jag är strax tillbaka.
Mrs Clay, tar ni hand om mrs Cunningham en stund?
Jag är rädd att jag tycker om den.
Hej, Eddie, din gamle fan.
Säg Arthur Adamson. Vad fan gör du här?
Jag ville bara tala om nåt viktigt, Eddie. Arthur.
- Kunde du inte ha ringt? - Nej. Har du nån sprit här?
Vad är det den här gången, Joseph?
Ny frys till frugan, ska din mor opereras igen, hotar bookmakern dig?
- Jag har alltid uppskattat din hjälp. - Har jag haft nåt val?
Okej, okej.
- Först måste jag ställa en fråga. - Varsågod.
Kan nån ha nåt skäl till att snoka i ditt liv efter alla dessa år?
Nej, inga skäl. Hur så?
Jag hade en kund på macken i dag. Han letade efter Eddie Shoebridge.
Han sa att han var advokat och hade goda nyheter. Mer sa han inte.
- Han hette McBride. En jävla bluff. - Polis?
En riktig amatör. Jag kollade bilen i bilregistret.
Han kör inte ens sin egen bil.
Blanche Tyler, 17 Castle Heights Road.
- Hur såg han ut? - Lång, smal, runt 35.
Han röker pipa och frågar stroppigt.
- Vad sa du? - Ingenting. Han visste redan allt.
Den falska gravstenen som jag reste, hur jag försökte dödförklara dig.
Den jäveln tror att du lever. Han letar efter dig, Eddie.
Och de jävlar som letar efter dig, letar efter mig.
Vad han än vill så hittar han mig inte. Du oroar dig för mycket.
Du bara planerade branden och låste in dina föräldrar i sovrummet.
- Det var jag som satte eld på kåken. - Tack för det.
- Min barndoms lyckligaste dag. - Skoja om det, jag skiter i vilket.
- Jag tänker spåra upp honom. - Och sen, då?
Den här.
- Du kommer aldrig att förändras. - Har jag inte alltid ställt upp för dig?
Stoppa ner den där och hör på mig.
Åk tillbaka till Barlow Creek. Gör inget, säg inget.
Jag ordnar det själv i tysthet som jag brukar.
Och om jag behöver dig hör jag av mig.
Okej?
Du bestämmer, Arthur.
Är det inte rörande att ett perfekt mord har hållit liv i vår vänskap?
Inbilla dig inget annat.
Förlåt att jag stör, men två herrar från polisen söker er.
Säg att jag kommer.
- Herregud, Eddie! - Vänta här.
- Arthur Adamson. Vad gäller det? - Andy Bush från kriminalen.
Det här är kommissarie Peterson.
- Känner ni till Constantine-fallet? - Jag måste erkänna en sak...
När jag hörde hur stor diamanten var vattnades det i min juvelerar-mun.
Känn er inte diskriminerad. Vi besöker alla juvelerare i stan.
Jag känner mig smickrad.
Har ni lagt märke till nåt ovanligt?
Har nån försökt sälja stora eller små stenar de senaste dagarna?
Inget sånt.
Tror ni att lösenstenen har kluvits i mindre stenar?
- Det låter troligt. - Det tycker vi med.
Ett gott råd: ni borde kolla upp marknaden för antika stenar.
Där köper de från vem som helst. Vi köper bara från diamantbörsen.
Det är redan gjort. - Vi har nog besvärat mr Adamson länge nog.
Ledsen att jag inte kunde hjälpa er-
- men hör jag talas om några ovanliga transaktioner hör jag av mig.
- Det vore bra. Tack då. - Adjö.
Adjö. Och lycka till.
Stäng när ni vill. Jag måste jobba lite och går ut bakvägen sen.
Adjö då.
Din vän Blanche Tyler är spiritist. Det står det på skylten.
- Och det är ingen hemma. - Andar är aldrig hemma. Hoppa in.
- Vad gör vi? - Väntar. Vi vet inte vem han är.
Måste du?
Det måste vara hon.
Det måste vara piprökaren som var hos Maloney. En taxichaffis.
- Vart ska du, Lumley? - Hem till min säng och sova.
- Nej, det ska du inte. - Varför tänker du bara på det?
- Sparar du till sämre tider? - Man vet inte när man behöver det.
- Nu är du inte snäll, Lumley. - Jag är för trött. Jag kan inte.
Du sviker alltid när jag behöver dig!
Jag har letat efter Shoebridge så vi kan få alla de där pengarna.
- Du vet vad jag menar. Kom in nu! - Inte i kväll, jag sticker nu.
- Du är en knöl. - Då är du en otacksam kärring.
I morgon, då? Vi har viktiga saker att göra. Se till att Eddie Shoebridge...
Hitta honom!
Hur många gånger måste jag säga att jag måste köra taxi i morgon?
Det får vänta till på söndag.
- Förklara. Jag är förvirrad. - Det är mycket enkelt.
Taxichaffisen och det lystna mediet jagar en Eddie Shoebridge.
Lyckligtvis är de inte våra favoritkidnappare på spåren.
Hur kan du veta det? Han sa nåt om mycket pengar.
- Är det inte belöningen för oss? - Det ligger nåt i det.
Men det får tiden utvisa.
En sak är säker. Vi ändrar inte vår plan.
- Inte nu. - Jag behöver en drink, Arthur.
En blank bil. En limousine.
Varför kör han så fort, Henry?
I bilen hör jag ett gråtande barn. Snabbt, innan allt försvinner.
Fråga... Ja, jag vet.
Jag ser honom nu.
Uniformen... en chaufför...
Va? Jag behöver ord, Henry. Vem? Vad?
- Familjen Rainbirds chaufför... - Michael O' Keefe, vår chaufför.
Vart ska Michael? Henry, fråga vart han ska med Harriets barn.
Bilderna kommer för snabbt. Jag kan knappt urskilja dem.
En kyrkogård, en gravsten...? Jag tycker inte om det, Henry.
En sko? Bro? Shoe-bridge? Håll inte på så här, Henry.
- Tala med chauffören. - Nåt brinner. Huset... Fort, Henry.
Huset brinner. Ta mig härifrån. Jag vill inte se det.
Jag står inte ut med deras hemska skrik.
Gå tillbaka till chauffören, Henry. Miss Rainbird kommer ihåg honom.
Ja, jag kommer ihåg. Och, madame Blanche, hör på mig...
Hör ni mig?
Jag kom ihåg nåt annat som kan vara väldigt viktigt.
Vänta lite, Henry. Miss Rainbird måste få veta nåt om Harriets barn.
Han är vuxen nu. Vi måste få veta om han är lycklig.
Lever han och har han det bra och är han lycklig?
Om du inte kan, så kan du inte. Jag kan ju inte tvinga dig.
Ja, givetvis förstår hon.
Vi hörs nästa gång. Farväl.
Farväl, älskling.
- Vad hände? - Minns ni inte det?
- Inte ett smack av det. - Det spelar ingen roll nu.
Madame Blanche, er Henry påminde mig om nåt som jag hade glömt bort.
När stackars Mike låg för döden skrev han i ett brev till mig-
- att en människa på jorden hade lovat att hålla reda på-
- var Harriets son fanns så länge han levde.
Det var prästen som döpte det nyfödda barnet.
En sak till...
Säg inget, låt mig gissa. 500?
Ingenting, inte ens till utgifter. Inte förrän hon får hans namn och adress.
- Herregud, Blanche... - Hon gav mig en fantastisk ledtråd.
Du ska besöka mannen som vet om Shoebridge är död eller vid liv.
- Biskop Wood i St Anselmkatedralen. - Herregud, Blanche!
Nej, biskop Wood i St Anselmkatedralen.
När han var präst döpte han Shoebridges barn.
Ursäkta.
Förlåt. Vet ni hur jag avtalar ett möte med biskop Wood?
Vill ni träffa honom i dag får ni tala med kaplanen.
- Vem är kaplanen? - Jag visar er dit efter gudstjänsten.
- Han rör sig. Fick han tillräckligt? - Den vanliga dosen.
Han ser harmlös ut. När jag var liten fick han mig att känna mig så ond.
- Och se på mig nu... - Jag känner mig flera år yngre.
- Mer sånt här och vi blir gråhåriga. - Vilket jobb. En miljon är för lite.
Jag åker inte tillbaka och skriver om mitt kidnappningsbrev i bönboken.
- Du får nöja dig med en miljon. - Du var helt fantastisk, Fran.
- Jag var rädd. - Jag sa ju att det skulle gå.
Folk i kyrkan är hämmade. De far inte upp och börjar skrika.
De är religiöst hövliga.
Ska vi fortsätta gratulera varandra eller vill du prata om honom nu?
- Mannen med pipan. - Såg du såg honom där?
- Livs levande. - Döds döende.
- Nu vet vi vem han jagar. - Vad hade du tänkt göra med honom?
Jag tänkte inte göra nåt med honom.
Joe Maloney vill ordna honom. Jag ringer honom när gästen är på plats.
Jag hade rätt om den dumma taxi- chaffisen. Tänk om jag ändå haft fel.
Hur visste han att vi skulle vara där när bara vi två visste det?
- Jag har en tanke, men den är dum. - Låt höra.
Tror du på ESP? Extrasensorisk perception och såna där fenomen?
- Hon den där madame...? - Blanche Tyler.
Vi två vet att det är osannolikt, men har vi råd att ha fel?
Vårt grälsjuka par måste tillsammans råka ut för en dödsolycka.
- Det ställer väl inte Maloney upp på? - Jo då, gladeligen.
- Han tror att han skyddar oss. - Jag vill inte veta nåt om det.
- Lova mig, Arthur. - Det är det som gör det så spännande.
Vi rör oss som en, gör allt tillsammans och tvekar inte.
Du slarvade bort den ende vi hade!
Jag slarvade inte bort honom. Han blev kidnappad.
- Varför kidnappar man en biskop? - För att få en miljon i lösensumma.
Jag kan inte glömma det. Jag var där när det hände.
Glöm miljonen. Vad händer med våra 10000?
Nu har vi inga fler ledtrådar. Vad säger jag till miss Rainbird?
Henry och jag får väl slita ut oss och göra ditt arbete.
Mitt arbete är för helsike att köra taxi!
Och från och med nu är det just... Svara.
Hallå? Vem?
Mr Maloney i Barlow Creek. Fortsätt.
Hallå? Kan ni tala lite högre, mr Maloney?
Jag spårade er genom bilen som er vän körde.
Letar han fortfarande efter Eddie Shoebridge så kanske jag har nåt.
- Varför har ni ångrat er? - Jag tyckte inte det angick honom.
Men jag behöver stålar och vet en som känner Eddies fru.
- Fast det kostar er 1000 dollar. - Var inte dum, mr Maloney.
Min advokat är här. Han ger er 100 dollar om det leder till nåt.
Säg 200.
Då säger vi det. Var möts vi?
På Abe & Mabel's om två timmar.
- Abe & Mabel's? - Det ligger uppåt Mount Sherman.
- Runt 8 km in från väg 22. - Kan vi inte hitta nåt närmare?
Personen jag vill ta med er till bor där uppe.
- Medger ni att Shoebridge lever? - Det säger jag när jag ser pengarna.
- Vad tror du? - Det verkar skumt.
Är man desperat tänker man inte så. Och han är vår enda ledtråd.
- Har du 200 dollar på dig? - Du känner mig bättre än så. Nej.
- Gör en till sån här åt mig. - Du har fått. Vi har bara två timmar.
Jag äter den i bilen. Du är hopplös.
Två öl, tack.
Han måste vara försenad.
Tack.
Sätt er vid det bordet.
- Hur var det i söndagsskolan? - Stökigt. Fem cola, tack.
- Det var inte vi som stökade. - Nej, det är därför ni är här.
- Skyll inte på mig. - Har jag sagt nåt?
Förlåt att jag är sen. Jag sätter mig här borta.
Jag sätter mig hos dig.
- Titta. Fint arrangemang. - Var inte så snuskig, George.
Tack, kära du.
Se till att hålla dig någorlunda nykter.
Han kommer inte.
Jaha, det var det.
Varför har du så bråttom?
Sänk farten lite!
- Du får inte köra så här fort. - Gasen måste ha hängt sig.
- För guds skull, sänk farten! - Jag kan inte.
Jag spyr upp min hamburgare.
- Gasen har hängt sig. - Bromsa!
- Det går inte. - Va?
- Bromsarna funkar inte. - Vad menar du?
- George! - Släpp mig! Det är bromsarnas fel!
Jag mår jäkligt illa.
Du stryper mig, för guds skull!
Gör nåt!
Ta bort foten!
Dra åt handbromsen! Dra åt den!
Släpp ratten och dra åt den. Dra.
Släpp rattjäveln!
Ta bort foten!
Jag måste av från den här vägen.
Håll i dig nu, Blanche.
- Det var väl roligt? - Fan ta dig, George!
Det var inte jag, utan Maloney. Han mixtrade med bilens bromsar.
- Maloney? - Ja. Tror du det var en tillfällighet?
Din bil rullar inte på några där.
Så vi får hitta nåt annat sätt att komma hem på.
George, är du oskadd?
- Jag tror det. Själv, då? - Jag mår bra.
- Förlåt. - Ingen fara.
Tror du att Maloney ville döda oss?
Men varför i Guds namn skulle nån vilja ta livet av oss?
Inte vet jag. Men det har nog nåt med Eddie Shoebridge att göra.
Maloney har nog grävt ner honom i trädgården och vill inte bli avslöjad.
Däråt?
- Förlåt att jag är sen. - Grattis till sabotaget av vår bil.
- Varför står ni här ute? - Det vet du mycket väl.
- Du måste vara Blanche. Var är bilen? - Den rullar inte.
- Jag kan köra er till tåget. - Nej tack. Vi åker inte likbil.
Vill ni inte träffa mannen som känner Shoebridges fru?
Kör dit själv, Maloney. Vi hoppar över det.
Vad trevligt...
- Är det inte...? - Maloney. Han jagar oss.
Vi sticker!
- Det är bäst att vi ringer polisen. - Och förlora våra 10000 dollar?
- Kan jag hjälpa till? - Jag vill se på armband.
- Hade ni tänkt er nåt särskilt? - Nåt med turkoser eller pärlor.
- Är allt bra med vår gäst? - Ja. Han har fått lunch och vin.
- Ett sånt här kanske tilltalar er. - Är det sandpärlor?
- Vad gör du här? - Det ser ut som sötvattenspärlor.
De sa på radio att de har hittat stenen som vi bad om - i New York.
Harry Winston. 53 karat.
- Det är jättefint. Vad kostar det? - 315 dollar med moms.
- När hämtar vi den? - I morgon kväll, halv tio.
Bra. Kör hem nu.
Kan ni lägga undan det, så att min make får titta på det?
Givetvis.
Och nu den dåliga nyheten. Titta på det här.
MAN OMKOMMER I MYSTISK TRAFIKOLYCKA
Den satans klåparen misslyckades. Nu måste vi själva likvidera dem.
- Vi själva? - Ja.
I morgon kväll, när vi har återbördat vår gäst.
- Jag kan inte. - Du måste!
Kom ihåg...
- Vi delar broderligt. - Sluta!
Sluta!
Men du lämnade mycket mer än så efter dig som din gåva till livet.
Ja, Joseph Maloney, du var generös. Du gav av hela ditt hjärta.
Du gav det bästa av dig och mer kan inte begäras av oss människor.
Du älskade din fru.
Du gav dina föräldrar den vård-
- den uppmärksamhet och det stöd som de behövde på ålderns höst.
Vi som nu sörjer dig, Joseph-
-får finna oss i Herrens vilja.
Han valde att ta dig ifrån oss genom denna grymma olycka.
Guds helighet är stor-
- ty han vet allt och intet är dolt för honom.
Han kom in i världen för att frälsa alla människor...
Kan ni inte lämna mig ifred? Räcker det inte att ni dödade honom?
Det var tvärtom, mrs Maloney.
Ni började det genom att komma hit och rota i sånt som inte angår er.
- Ge er iväg nu! - Jag måste få tala med er.
Varför fick jag inte leta efter Eddie Shoebridge?
Er make försökte döda mig och ni var väl med på det?
Varför springer ni då ifrån mig? Var det därför?
- Ni är medskyldig till mordförsök. - Jag är oskyldig.
- Vill ni att jag går till polisen? - För guds skull, ni kan inte...
- Säg då var Eddie Shoebridge är. - Det kan jag inte.
Var är han, mrs Maloney? Snälla ni, säg det.
Eddie Shoebridge finns inte.
Han gick upp i rök för 25 år sen och dök upp i stan.
- Han kallar sig Arthur Adamson. - Arthur Adamson?
Får han veta att jag har sagt det mördar han mig. Ge er iväg nu.
Bluff, bluff!
Det är ni som överdriver. Jag har kanske missat två tre där.
Säg att det är jätteviktigt. Slå näven i bordet.
Varför skulle jag ha kört privat i bilen?
Den lille jäveln Herbie eller Al, då?
Jag förstår. Jag kommer. Ja, jag lovar att komma.
Han sa nej. Han sa att jag måste jobba i kväll.
- Och bråka inte om det. - Du gjorde inte precis motstånd.
Efter allt trassel med dina grejer är jag en hårsmån från att få sparken.
Du behöver inte köra taxi om vi får pengarna för det här.
Vi kan inte äta dina "om" när du och Julia Rainbird far runt i dödsriket.
Jag måste arbeta ibland. Fick du inte hans namn kanske?
- Stan är full av Arthur Adamson. - Du behöver bara hitta den rätte.
Han är runt 40 och darrar när man säger Shoebridge. Vi tar det imorgon.
Nu vore mycket bättre. En fågel i handen...
Det enda jag får i handen är en ratt. Från fyra till midnatt.
- Varför skulle jag få en kyss? - Nyss verkade du inte helt hopplös.
- Jag kanske gör det utan dig. - Så fan heller.
Shoebridge har gjort allt för att gömma sig. Han kan skada dig.
Inte när han hör om miljonerna som han får.
Sätt dig ner på din fina lilla bak.
Och den är... Det är en fin bak. Vänta på mig. När jag kommer hem-
-ska vi...
...lägga upp vår strategi. Du fattar, va?
Vad ska jag med honom till?
Ni är inte Arthur M. Adamson, va?
Ursäkta!
- Är ni Arthur Adamson? - Art!
Ja?
A.A.?
- Jag beklagar, vi stänger nu. - Jag förstår. Är mr Adamson här?
Nej, tyvärr inte. Men kom tillbaka i morgon.
Jag vill veta om han är den rätte. Han är väl runt 40 år?
Vad roligt att höra.
- Var skulle jag kunna hitta honom? - I kväll?
Han brukar köra direkt hem, men i kväll tror jag att han har fest.
Han gick tidigt av nåt sånt skäl.
- Kan jag hälsa honom i morgon? - Det är lite privat.
Ni vill kanske skriva en lapp till honom.
Följ med in.
Är nåt galet?
I stället för att lämna ett meddelande här-
- kanske jag ska skicka ett telegram redan i kväll. Var bor han?
- Jag vet inte... - Ingen fara. Vi är vänner.
- 1001 Franklin Street. - Tack. Ni har varit väldigt vänlig.
- Ni är Stenbock, va? - Nej, Lejon.
Det var det jag trodde.
Hej, Pete! Har du sett George?
- Han körde nyss till River Valley. - Det kan ju ta hela natten.
- Vad var det? - Kan du hälsa honom en sak?
Säg att jag har hittat honom. Han bor på 1001 Franklin Street.
- Där bor han och dit kör jag nu. - Där bor han och dit kör du nu.
- Tack, Pete. - Ingen orsak, Blanche.
- Ska vi gå igenom hämtningen? - Jag kan det utantill.
Är allt bra med dig?
- Det blir det. - Säkert?
Du måste vara där halv tio. Så nu kör vi.
Biskop Wood, det är dags att åka. Har ni mässhaken på er?
Ja, men jag är inte klar med kycklingen.
Jag beklagar, ers excellens. Så här vill jag att ni gör nu:
Ställ stolen mitt i rummet med ryggen mot dörren och sätt er i den.
Vi kommer att söva er smärtfritt, men ni vaknar snart igen.
Tack så mycket. Ni är väldigt omtänksam.
Säg till när ni är klar.
Jag har inte läst ut boken som ni vänligt nog lånade mig.
Kan jag ta med den?
Med våra fingeravtryck på den? Bra försök, ers excellens.
Tack. Då struntar vi i det. Jag är klar.
Då släcker jag nu.
Vi får inte komma för sent. Se vem det är, men var försiktig.
Det är den där Blanche Tyler.
Det här är otroligt!
- Har hon taxichaffisen med sig? - Hon är ensam.
- Om jag inte hade bråttom... - Vad gör vi?
Ingenting. Inte förrän senare i kväll.
- Hon har gått. - Kom nu. Skynda dig!
Om namnet Shoebridge säger er något, ring mig.
Jag har oerhört goda nyheter. Vänliga hälsningar, Blanche Tyler.
- Jag tyckte du sa... - Mr Adamson?
Håll ett öga på honom.
Vilken tur att jag fick tag på er. Ni hörde nog inte att jag ringde på.
Jag är madame Blanche Tyler, spiritist. - God kväll, kära ni.
Skulle ni kunna flytta på er bil? Vi är väldigt sena till ett möte.
När ni hör varför jag är här struntar ni i om ni blir sen.
Jag vet precis varför ni är här. Ni och den där taxichaffisen-
- har sniffat mig i hälarna som två ivriga blodhundar.
- Jag visste inte... - Nu har ni hittat mig.
- Jag vill inte höra era krav just nu. - Inga krav, mr Adamson!
Julia Rainbird vill bara göra er till Rainbird-förmögenhetens arvinge.
Alla härliga miljoner dollar.
Enda kravet var att jag skulle hitta er. Genom andevärlden alltså.
Är det därför som ni och er vän har jagat mig?
Ja, och tro inte att det var lätt.
Vi har haft ett fasligt sjå med att spåra er som spädbarn-
- till pojken som hette Shoebridge och nu till den vuxne mr Adamson.
Men nu står vi här. Och det är så roligt!
Det är biskopen.
- Vet nån att ni är här? - Om nån vet...
Om nån vet det? Nej... inte en själ.
Inte ens George, så...
Så ni har inget att oroa er för, mr Adamson.
Jag lovar... att inte yppa ett ord till nån.
Det ser ut som om miss Tyler behöver vila sig.
Gör som jag säger!
Nej...
Lås upp dörren.
Upp med hakan, Fran. Nu hämtar vi den nya diamanten till kristallkronan.
Den är urtjusig.
Och nu ordnar vi madame Blanche.
Herregud!
Blanche?
Jag pratar för mycket. Kanske för att du inte pratar alls.
- Min mage tål inte mord. - Tror du jag ser fram emot det?
Om Joe Maloney varit mer effektiv hade båda varit döda nu.
Du får behålla båda diamanterna, Arthur, om du bara avslutar det.
Jag gör så här...
Hjälper du mig att få upp Törnrosa från källaren och ut på en öde väg-
- där hon kan begå självmord, så lovar jag att diskutera det. Okej?
- Taxichaffisen, då? - Han kan säkert också hitta oss.
- Han går rakt i vår famn. - Din famn, inte min.
Ska vi inte titta till henne? Det var ett tag sen hon fick sprutan.
- Gå, du. - Okej.
Jag kan glädja dig med att hon fortfarande är medvetslös.
Blanche?
Jag sätter en ände över avgasröret och sticker in den andra i fönstret.
Då ser det ut som självmord.
Vi hämtar henne. Jag tar henne i vår bil, du följer efter i hennes.
Lyft i fötterna.
Gud, vad hon är tung.
George!
Vi har dem.
Du spelade fantastiskt bra. Du är fortfarande mästaren.
Tack, George.
Inser du hur stor belöningen för de två är?
Jo, men tänk så mycket mer vi får om vi kan hitta diamanterna-
-och lämna tillbaka dem.
Vad är det med dig?
Vad är det, Blanche?
Vad är det?
Blanche, du gjorde det! Du är synsk!
- Vad gör jag här i trappan? - Du hittade en.
- Titta! - Är det sant?
Nu får polisen den goda nyheten och sen får miss Rainbird den dåliga.
Hallå, fröken? Kan ni koppla mig till polisen?