Наближаючись до кінця свого гріховного існування,
весь в сивині,
я готовий залишити на цьому пергаменті
свої спогади про дивовижні і страшні події,
свідком яких я став у молодості,
в кінці 1327 року від Різдва Христового.
Дай мені Боже мудрості і святості
достовірно викласти події,
які коїлися у віддаленому абатстві,
загубленому на півночі Італії,
в абатстві, чию назву, здається,
й понині благочестиві і набожні люди
намагаються не згадувати.
Кінокомпанія Ле Фільм Аріан представляє
Фільм виробництва Бернда Айхінгера і Бернда Шефферса
Режисер Жан-Жак Анно
за романом Умберто Еко
ІМ'Я ТРОЯНДИ
У ролях: Шон Конері
Еф Мюррей Абрагам,
Ілая Баскін,
Федір Шаляпін-молодший
Вільгельм Хікі
Майкл Лонсдейл
Рон Перлман
Фолькер Претчель,
Гельмут Квальтінгер
Валентина Варгас
і Крістіан Слейтер
Костюми Габріелли Пескуччі
Композитор Джеймс Горнер
Монтаж Джейн Зайц
Художник Данте Ферреті
Оператор Тоніно Деллі Коллі
Автори сценарію: Жерар Брак
Ален Годар
і Ендрю Бірки
Продюсер Бернд Айхінгер
Режисер Жан-Жак Анно
Нехай не тремтить моя рука,
коли я згадую минуле
і знову відчуваю тривогу,
яка огорнула моє серце,
Коли ми наблизились до цих стін.
Сказати йому?
Ні.
Він шукатиме не там, де треба.
А якщо він сам здогадається,
тоді як?
Ви переоцінюєте його таланти,
отче.
Є лише один орган влади,
здатний розібратися в такій справі.
Свята Інквізиція.
А що думаєш ти, архидияконе Йорген?
Любі браття,
такі світські питання я залишаю молоді.
Адсо.
Так, вчителю.
Аби опанувати плоть, треба спочатку навчитись прислухатися до неї.
Тож повертайся на зовнішній двір, обійди будівлю,
яка буде збоку, увійди в квадратний двір праворуч,
і там ти знайдеш потрібне тобі місце.
За третьою аркою.
Але Ви говорили, що раніше не бували в цьому абатстві.
Коли ми прибули, я побачив, як один з братів
поспішав у те місце.
А коли він повертався,
на його обличчі було вдоволення.
Дякую, вчителю.
Від імені Ордену Бенедиктинців,
я вітаю тебе і твоїх братів францисканців в нашому абатстві.
Інші делегативже прибули?
Убертіно де Касале вже кілька тижнів тут.
Решта прибудуть завтра.
Ти, мабуть…
…дуже втомився після тривалої подорожі?
Та ні, не особливо.
Сподіваюся, тобі всього вистачає?
Так, дякую.
Що ж, тоді я,
тоді я покидаю вас.
Прийміть мої співчуття
з приводу нещодавньої смерті брата .
Так це велика втрата.
Брат Адельмо був одним з наших кращих просвітників.
- Адельмо Отрантський? - Ти його знав?
Ні, але я бачив його роботи і захоплювався ними.
Хоча дотепні малюнки межують з безсоромністю.
Ми говорили, що він ще...
- Зовсім молодий. - Так.
Так, і справді.
- Упевнений, нещасний випадок. - Так.
Так, як ти кажеш, нещасний випадок.
Що до мене...
Брате Вільгельме,
чи можу я говорити відверто?
Мені здається, Ви цього бажаєте.
Дізнавшись, що ти прямуєш в наше абатство,
я подумав, що Бог почув мої молитви.
Я сказав собі: цей чоловік
знає не тільки людську душу,
але і виверти диявола.
Смерть брата Адельмо стала причиною
душевного сум'яття серед братів монахів.
Це мій послушник, Адсо.
Молодший син барона Мелькського.
Прошу вас, продовжуйте.
Ми знайшли його страшно спотворене тіло
після сильного граду.
Він впав на камені біля підніжжя вежі.
Як раз під вікном, яке було...
Як би точніше сказати...
- Яке було... - Яке було закрите.
- Тобі вже розповіли? - Якщо б вікно було відкрите,
то Ви б не говорили про душевне сум'яття,
а дійшли б висновку, що він з нього випав.
Брате Вільгельме, це вікно не відкривається.
Скло не було розбите.
І піднятися на дах вежі так само не можна.
Зрозуміло. А оскільки Ви не в змозі пояснити
подію, Ваші монахи підозрюють
присутність в цих стінах якоїсь надприродної сили.
Ось чому мені потрібна порада проникливої людини,
такої, як ти, брате Вільгельме.
Людини, у якої вистачить далекоглядності
розкрити таємницю,
і мудрості, в разі необхідності приховати її.
Поки не прибули посланці Папи,
Ви повинні знати, отець настоятель,
що подібними справами я більше не займаюся.
Мені зовсім не хочеться покладати
на тебе тягар своїх сумнівів,
але якщо я не зможу відновити спокій
своєї пастви, мені доведеться
закликати на допомогу Святу Інквізицію.
Тримайте, тримайте міцніше.
Тримайте.
Адсо,
Це Убертіно Козальскі.
Один з найвидатніших духовних лідерів нашого ордену.
Йдемо.
Багато хто шанує його, як живого святого.
Хоча інші спалили б його, як єретика.
Його праця про бідність духовенства не сподобалась
в папських палацах, і тепер він переховується, як вигнанець.
Брати францисканці.
Ви повинні негайно
покинути це місце.
В цьому абатстві оселився диявол.
Убертіно,
я - Вільгельм.
Вільгельм Баскервільський.
Вільгельм...
Ні.
Вільгельм мертвий.
Вільгельме, сину мій,
пробач мене.
Ми занадто давно втратили твій слід.
Я хотів, щоб мене забули.
Дізнавшись про твої біди,
я молив Діву Марію про диво.
І твої молитви були прихильно почуті.
Це мій юний учень Адсо з Мелька
Батько юнака довірив мені його навчання
і благополуччя.
Ти повинен негайно його відвезти звідси.
Хіба ти не чув, що диявол викидає
гарненьких послушників з вікон цього монастиря?
У юнакові, який нещодавно помер
було щось жіночне,
щось бісівське.
У нього були очі дівчини,
яка шукає зв'язку з дияволом.
Остерігайся цього місця.
Звір…
…серед нас.
Я його відчуваю.
Зараз.
Він десь тут.
І я боюся,
я дуже боюся,
Вільгельме, за тебе,
за себе, за результат нашої дискусії.
Сину мій,
в які ж часи ми живемо.
Але,
давай не будемо лякати
нашого юного друга.
Вона прекрасна. Чи не правда?
Коли жінка,
розпусна від природи
очищається святістю Божою,
вона здатна стати
справжнім втіленням
безгрішності.
Прекрасні груди,
що годують лише
одну дитину.
- Мені не подобається це місце. - Справді?
А я знаходжу його дуже цікавим. Йдемо.
Мій дорогий Адсо, ми не повинні
допустити, щоб безглузді чутки про антихриста
ввели нас в оману.
Давай краще зосередимся
і спробуємо розплутати цю страшну головоломку.
Де буде скарб ваш, там буде і серце ваше...
Мій учитель прислухався до Аристотеля,
грецьких філософів і власного дару
блискучого логічного мислення.
На жаль, мої страхи виявилися не просто
плодами моєї дитячої уяви.
Який безрадісний кінець блискучого просвітника.
Ще одна щедра
пожертва церкві і біднякам.
Отже,
а що якщо він впав не з тієї вежі, а звідки-небудь звідти,
і вже потім тіло скотилося вниз.
Як гадаєш, Адсо?
І диявол тут ні до чого.
А ось і кров.
Він випав звідти.
Він стрибнув.
Адсо!
- Ти мене слухаєш? - Так, він стрибнув.
Стрибнув? Ви хочете сказати, він...
- Покінчив із собою? - Так.
А інакше навіщо підніматися туди вночі в самий розпал бурі?
Адже не для того, щоб насолодитися пейзажем.
Ні, але можливо...
Можливо, його вбили?
А потім затягли тіло нагору?
Набагато простіше його позбутися,
скинувши через ворота, подібно милостині бідним.
Ні, ні. Мій любий Адсо.
Це елементарно.
Самогубство.
Ви думаєте, Господь
залишив цей монастир?
Хіба ти знаєш хоч одне місце,
де Бог почував би себе як удома?
Ми підносимо хвалу
Господу Всемогутньому
щоб він не дав приводу підозрювати
присутність серед нас злого духа
з цього чи іншого світу.
Ми підносимо хвалу нашому Господу
щоб дискусія, приймати яку нам
надана велика честь, відбулася,
і не була затьмарена страхом.
Ми підносимо хвалу Всемогутньому
за те, що він
покликав до нас брата, Вільгельма Баскервільського,
чий досвід, набутий раніше,
при виконанні вельми обтяжливих обов'язків,
буде корисним тепер нам усім.
І нехай запанує знову в наших
серцях мир
і Божественний спокій.
Ченцеві слід вести
себе сумирно.
Йому не можна говорити те,
що він думає і висловлювати
свої думки, поки його про це
не запитають.
Ченцеві не можна сміятися,
бо лише дурень
піддається цій ганебній пристрасті.
Учителю,
дозвольте запитати.
Про які обтяжливі обов'язки
говорив абат? Хіба Ви
не завжди були ченцем?
Навіть у монахів є минуле, Адсо.
А зараз спробуй заснути.
Я просто...
Так, учителю.
У будь-якій мудрості завжди присутня
неабияка частка печалі.
Той, хто більше пізнає,
накопичуючи нові знання, починає відчувати
все нові і нові муки, що незмінно
ці знання супроводжують.
Звір серед нас… Люди…
Діва Марія...
Лихо!
Сталося страшне лихо!
Падре, падре, він у хліві!
Ідіть, ідіть швидше!
Лихо, падре, він у хліві!
Яке жахливе нещастя!
А ось цей, повір мені, самогубства не здійснював.
Покладіть його.
- Води! - Тут.
Це Венантій! Перекладач з грецької.
Це я винен.
Якби я не став вірити в твоє, настільки зручне пояснення,
цієї трагедії можна було б уникнути.
Шановний настоятелю, я абсолютно
впевнений, що брат Адельмо сам позбавив себе життя, але...
Перший ангел засурмив, і зробився град.
Але чи є зв'язок між цими смертями,
я ще з'ясую.
І перше тіло знайшли після граду.
І засурмив другий ангел,
і море зробилося кров'ю.
Узріть
і це кров!
Передбачення Апокаліпсису!
Третій ангел,
і палаюча зірка
впала в річки з неба.
Часу обмаль! Останні сім днів!
Господи, захисти!
Звір вже тут.
Розкайтеся, гріховні брати,
розкайтеся!
Від проносу рятує терте стебло
ракових шийок.
Що до цибулевих ріпок,
в невеликих кількостях вони допомагають
продовжити чоловічу ерекцію.
Зрозуміло, у тих, хто ще
не прийняв нашу обітницю.
А чи часто ти вважаєш можливим
застосовувати миш'як, брате Северин?
Так, звичайно.
У малих дозах і в складі
складних препаратів
він вкрай ефективно лікує нервові розлади.
А якщо не в дуже малих дозах?
Смерть.
Які обов'язки виконував цей чоловік?
Він був нашим найкращим перекладачем з грецької.
Присвятив себе роботам Аристотеля.
А він товаришував з юним Адельмо?
О так. Вони разом переписували рукописи
в скрипторії. Але вони дружили, як брати,
а не як...
Я хочу сказати, плотські
спокуси можуть відповідати природі або
суперечити їй.
Друге до них не відносилося.
Сподіваюсь, ти розумієш, про що я.
Пенітенціагіте!
Стережись диявола,
який прийде, щоб забрати твою душу.
Смерть.
Ти бачиш мій Храм?
Ось там у нас Диявол.
Жахливий, як Сальваторе.
Так, мій маленький брате,
пенітенціагіте.
Пенітенціагіте?
Я не говорив пенітенціагіте.
Ти сказав пенітенціагіте. Я чув.
Святий отче, магніфіко!
У мене погана дикція.
Я сказав
пенітенція - покаяння.
Я чернець.
Бенедиктинець. Бенедиктинець.
Сальваторе! Іди сюди!
Іду, іду. Я не єретик.
Вчитель, якою мовою він говорив?
Всіма і жодною.
А що за слово ви повторювали?
Пенітенціагіте.
Що це значить?
Що колись горбань виразно був єретиком.
Пенітенціагіте, так кричали
повсталі дольчініти.
Дольчініти? Хто вони, вчителю?
Вони вірили в те, що Христос був бідний.
Як віримо ми, францисканці.
Вони оголосили, що бідними повинні бути усі,
і стали різати багатих.
Знаєте що, Джоне,
грань між захопленої мрією
і гріховним божевіллям занадто тонка.
Виходить…
- Перекладача міг убити він? - Ні.
Ні, дольчінітів більше приваблювали
жирні єпископи і багаті священики,
а не знавці Аристотеля.
Хоча в одному ти правий, нічого виключати не можна.
Нам пощастило, що тут лежить сніг.
Найчастіше сніг стає пергаментом,
на якому злочинець мимоволі залишає автограф.
Що ти можеш сказати, дивлячись на ці сліди?
Що вони
в два рази глибші, ніж інші, вчителю.
Добре, Адсо. І який з цього ми робимо висновок?
Що їх залишив хтось важкий.
Саме так. А чому він був важкий?
Тому що...
- Тому що він був дуже товстим? - Або...
Тому що він був обтяжений тілом
іншої людини.
Давай же довіримо відбиток цієї ступні
нашій пам'яті.
Але відбитки ведуть геть
від котла, в цьому напрямку.
Адсо, ти не приймаєш в розрахунок
можливість того, що вбивця міг іти спиною вперед
і тягнути тіло ось так.
Звідси і борозни, залишені каблуками покійного.
Так де ж учений перекладач зустрів
невідомого винуватця своєї загибелі?
Брате бібліотекарю,
чи не дозволиш ти нам побачити роботу двох нещасних,
які так передчасно
відійшли до Господа?
Твоє прохання досить незвичайне.
Як і обставини їх загибелі.
Брат Адельмо працював там.
Дякую.
Скляні збільшувальні очі!..
Віслюк, що роз’яснює
послання єпископам.
Папа в образі лиса…
І абат в образі мавпи.
У нього був талант гумориста.
Чернець не повинен сміятися!
Лише дурень впадає в цю ганебну пристрасть.
Сподіваюся, мої слова не образили тебе, брате Вільгельме.
Але я почув, як брати сміються над тим,
що не підлягає осміянню.
Хоча ви, францисканці, ставитеся до веселощів поблажливо.
Так, це вірно. Святий Франциск дуже любив сміх.
Сміх - це дихання диявола,
яке викривляє риси і робить
людину схожою на мавпу.
Мавпи не сміються.
Сміх притаманний людині.
Як і гріх.
- Христос не сміявся. - Як ми можемо знати?
У Писанні немає ні слова, що він це робив.
І в Писанні немає ні слова, що він цього не робив.
Відомо, що навіть святі вдавалися до гумору
для висміювання противників віри.
Наприклад, коли язичники
занурили Святого Мавра в окріп, він поскаржився,
що вода занадто холодна.
Султан сунув руку у воду і обпікся.
Святий, занурений в окріп, не стане
дозволяти собі такі дитячі витівки.
Він буде стримувати крики
і страждати в ім'я Істини!
Аристотель присвятив другу частину
свого трактату Поетика гумору
як знаряддю правди.
- Ти читав цю роботу? - Звичайно ні.
- Вона втрачена багато століть назад. - Неправда!
Вона і не була написана.
Адже Провидіння не дозволяє прославляти безглузді ідеї.
- З цим я б посперечався. - Досить!
Життя в абатстві затьмарене горем,
а ти влаштовуєш лекції
з гумористичного мистецтва.
Пробачте мені, архидияконе Йорген.
Мої ремарки були дійсно недоречні.
Де сидів перекладач з грецької?
Там.
Йдемо, Адсо.
Отже, Адсо, який висновок ти зробив з нашого візиту?
Сміятися тут ми не повинні.
А ти помітив, як мало книг на полицях скрипторію?
Стільки переписувачів, копіїстів,
перекладачів, вчених, мислителів.
А де ж книги, необхідні їм для роботи?
І якими так славиться абатство?
Де ж книги?
- Ви мене перевіряєте, вчителю? - Про що ти?
При всій моїй повазі, мені здається,
що кожен раз, задаючи питання,
Ви знаєте на нього відповідь.
- Ви вже зрозуміли, де книги? - Ні.
Але клянуся своєю вірою,
в цій вежі є дещо
цікавіше повітря.
Ви помітили двері, які бібліотекар зачинив, коли ми увійшли?
- Так. - А що, коли книги за ними?
Стережись!
Вчителю! Вчителю, швидше! Я його зловив!
Хотів нас вбити, проклятий єретик?!
Сальваторе!
Зупинись! Досить.
Він хотів нас убити.
Прошу вас, отче! Не кажіть
настоятелю про його вчинок!
До трагедії в нашому абатстві він
не має жодного відношення.
Присягаюся.
Брате Реміжіо,
мені потрібна деяка інформація.
Я не міг зрозуміти, чому вчитель
так рішуче відхилив мої підозри
на адресу горбуна,
і чому ми повинні були так терміново відвідати вежу.
Я вважав, що він не може встояти
перед спокусою проникнути в бібліотеку
і поглянути на книги.
Замку немає, я так і думав.
- Напевно, замкнено зсередини. - А як же ми зайдемо?
Очевидно, повинен бути інший вхід.
Давай-но подивимося, що
бібліотекар намагався приховати
від нас сьогодні вранці.
Крихітні грецькі літери,
ніби їх написав мураха з брудними лапками.
«Користуючись прикладом пересічних людей та їх недоліками...»
Так…
Написано лимонним соком.
Стрілець, Сонце,
Меркурій, Скорпіон...
Якийсь зодіакальний шифр,
вказує напрямок…
Але… куди?
Гей, хто тут?! Хто тут?
- Він забрав мої окуляри! - Вони залишилися в книзі!
Біжи туди!
Ну…
Де ти, моя маленька розпусниця?
Я знаю, що ти тут.
Я відчуваю твій запах.
Та що з тобою?
Ти мене боїшся?
Виходь, красуне.
Ну нічого,
я тебе знайду.
Хто вона була?
Звідки з'явилося це створіння,
яке зійшло, як світанок,
зачарувало, як місяць, осліпило, як сонце,
приголомшило, як армія, готова до битви.
Добрий вечір, Сальваторе.
Отже, ти їх тут ловиш?
Розумієте...
І ти їх їси?
- Хочете? - Дякую, ні.
Як добрий християнин, ти маєш розповісти мені дещо.
Отже, Адельмо віддав пергамент Беренгару?
Ні.
- Перекл... - Перекладачеві?
Темношкірому ченцю? Що було далі?
Далі...
Вчителю! Сюди, швидше! Я знайшов ще одного.
Чим ти думаєш, хлопче?
Ти коли-небудь бачив людину, в грудях якої
могло б поміститися таке серце?
Ні.
Це серце бика.
Очевидно, хтось з монахів віддав його цій селянській дівчині
в обмін на її послуги.
Дівчині? Якій?
Тій, що поспіхом вибігла звідси.
Напевно, чернець виявився потворний.
Чому потворний?
Будь він молодим та гарним,
вона б залюбки потішила
його безкоштовно.
Хай там як, те, що сталося
в цій моторошній кухні
жодним чином не стосується нашого розслідування.
Горбань переконав мене, що розгадати цю таємницю
нам допоможе помічник бібліотекаря, брат Беренгар.
Що ти сказав?
Нічого, вчителю.
Добре.
Вчителю…
Я маю Вам дещо сказати.
Я знаю.
Тоді можна, я сповідаюсь?
Спершу просто розкажи мені
як другові.
Вчителю...
Скажіть, Ви
коли-небудь
любили? - Чи любив я?
Так. Багато разів.
- Справді? - Так, звісно.
Аристотеля, Овідія, Вергілія,
- Фому Аквінського... - Ні, я маю на увазі...
Але хіба ти не плутаєш кохання з похіттю?
Чи не плутаю?
Не знаю.
Я лише хочу їй добра.
Хочу, щоб вона була щаслива.
Хочу врятувати її від бідності.
О Боже. ..
- Чому, о Боже? - Ти закохався.
Це погано?
У ченців це пов'язано з деякими труднощами.
Але хіба святий Фома Аквінський не ставив
любов вище інших чеснот?
Любов до Бога, Адсо.
Любов до Бога.
А любов до жінки?
Про жінок Фома Аквінський
занадто мало знав.
Але в Писанні ясно сказано:
«Притчі Соломонові попереджають,
що жінки опановують душею чоловіка»,
а в книзі Екклезіаста сказано, що
жінка гірша від смерті.
Так, але...
як Ви самі думаєте, вчителю?
Звичайно, такого досвіду, як у тебе,
у мене не було, але...
Мені важко переконати себе,
що Господь
не став би створювати істоту,
яка здатна тільки на зло.
Яке спокійне було б життя без любові, Адсо.
Безпечне.
Та безтурботне.
І яке нудне. ..
- Слава тобі, Боже,
що ти привів нас в цю обитель духовного миру!
Адже ти бажаєш возз’єднання,
так само, як і ми, францисканці.
Ходімо, браття.
На все твоя воля, Господи. Амінь!
Брате Беренгаре?
Напевно, він десь сховався
з книгою і моїми окулярами.
Брате Беренгаре?
Вчитель, дивіться, двері!
Брате Малахія, а я шукав
твого помічника, брата Беренгара.
- Він тут? - Ні.
Зрозуміло.
- Ти не знаєш, де нам його знайти? - Ні.
Можливо він нагорі, в бібліотеці?
Ні.
Я б хотів особисто побачити ваші книги.
- Ти дозволиш? - Ні.
Чому?
Суворі правила абатства
забороняють входити в бібліотеку усім,
окрім мене і мого помічника.
Ясно.
Ще раз спасибі.
Раптом з ним щось сталося?
Ймовірно, ми знайдемо його у воді?
- Що? - Третій ангел,
як казав Убертіно.
Книга Одкровення.
Ми шукаємо іншу книгу.
Ти називаєш це куркою?
Та це горобець якийсь!
Станьте в чергу.
Францисканці.
Ласкаво просимо, брате Мікеле.
Гей ти, холопе! А ну стань в чергу!
Відпусти мене негайно!
Сальваторе, відпусти його! Це Катберт Вінчестерський,
Один з наших найповажніших гостей.
Прошу, Ваша милість.
Нам потрібно обговорити термінові справи.
Але абат та інші ченці переконані,
що в цих стінах творить свої справи диявол.
Так і є.
Диявол досяг свого -
усі хочуть бачити його підступні справи.
Але якщо як Убертіно правий, а ти ні?
Не забувай, Вільгельме, ця дискусія вирішує для нас все.
Ми підозрюємо, що Папа хоче знищити наш орден...
- І оголосити нас єретиками. - Так, оголосити єретиками.
Ось тільки розпитаю одного брата
і загадку буде розгадано.
Вільгельме, ми покладаємось на тебе!
Благаю, не підведи!
Брате Вільгельме…
- Ти знайшов книгу грецькою мовою? - Ні.
Я був правий.
Як і Книга Одкровення.
Нам потрібно поговорити.
Цілком згоден.
Мені є що сказати.
Але спершу ми оглянемо труп.
Листя лайму кладуть у ванну, щоб полегшити біль.
Він був шульгою?
Так. У брата Беренгара
було багато особливостей.
У цій обителі є інші шульги?
Я інших не знаю.
Чорнильна пляма.
Навряд чи він писав язиком.
- Кілька рядків грецькою мовою? - Так.
Їх написав Венантій.
Безладні цитати з книги,
яку він читав перед смертю.
Бачите, як змінюється його почерк?
З цієї миті він почав вмирати.
А який висновок Ви зробили б з цього?
Пляма від синьої фарби?
Так.
Але від особливої синьої фарби,
приготованої Вашим найкращим просвітником,
братом Адельмо, якому цей пергамент
належав до Венантія. Чому я так вважаю?
Тому, що окремі фрази написано
поверх синьої плями, а не навпаки.
Брате Вільгельме,
наше абатство оповила
якась жахлива таємниця.
Але у Ваших незрозумілих поясненнях
я не бачу нічого, що могло б
пролити на неї світло.
Адсо, вогню.
Хтось з вас намагався за будь-яку ціну
зберегти якусь таємницю.
Почерк, без сумніву, вказує на шульгу.
А єдиним шульгою у вашій громаді
є, або радше, був, брат Беренгар,
помічник бібліотекаря.
Отже, яку таємницю йому було відкрито?
Ви не знаєте?
Я відчуваю, що ви мені скажете.
Книги. Заборонені книги.
Духовно небезпечні книги.
Усі знали про пристрасть помічника
бібліотекаря до симпатичних юнаків.
Коли молодий Адельмо захотів прочитати
заборонений трактат, Беренгар передав йому
вказівки точного розташування книги в бібліотеці,
закодувавши його на цьому пергаменті.
В обмін на протиприродний зв’язок.
- Досить, брате Вільгельме. - Адельмо погодився…
…і підкорився хтивим бажанням Беренгара.
Але потім, замучений докорами сумління,
в розпачі і сльозах, він блукав
цвинтарем, де зустрів перекладача з грецької.
- Звідки ви знаєте? - Цьому був свідок.
Горбань.
Він бачив, як Адельмо передав
Венантію цей пергамент.
Потім побіг до малої вежі
і викинувся з вікна.
У ніч мого прибуття, поки Беренгар
карав свою гріховну плоть, Венантій,
скориставшись шифром на пергаменті, проник
до забороненої бібліотеки
і знайшов книгу.
Він відніс її на свій стіл до скрипторію
і почав читати.
Переписавши кілька загадкових цитат
він помер з чорною плямою на пальці.
Помічник бібліотекаря знайшов тіло,
і, щоб відвести підозру від себе,
вирішив кинути його у котел.
Але сліди взуття виказали його.
А книга так і лежала на столі перекладача.
Учора ввечері Беренгар повернувся,
щоб її прочитати.
Незабаром, охоплений нестерпним болем,
він спробував прийняти заспокійливу ванну
з листям лайми і втопився.
У нього теж був забруднений палець.
Усі троє померли через книгу,
яка вбиває сама або змушує вбивати інших.
Тому я прошу надати
мені доступ до бібліотеки.
Брате Вільгельме,
гординя застилає твій погляд.
Прославляючи силу розуму,
ти не бачиш те, що очевидно усім
братам в нашому абатстві.
Прибули Папські посланці.
Бернардо Гуї...
Дякую тобі, брате Вільгельме.
Ми не забудемо
твоїх зусиль.
Але відтепер
я прошу тебе утриматися
від подальшого розслідування.
На щастя, серед
посланців Папи
є людина, яка знає
про підступи диявола все.
Людина, чиє ім’я,
я впевнений, тобі…
…дуже добре знайоме.
Бернардо Гуї.
Інквізитор.
Вчителю,
хто такий Бернардо Гуї?
Вільгельме!
Я шукаю тебе по всьому абатству.
Мікеле хоче, щоб ти негайно прийшов.
Віч на віч.
Ти знаєш, хто сюди прибув?
Знаю. Бернардо Гуї.
Убертіно слід забрати в безпечне місце.
Він поза небезпекою.
Нас більше турбуєш ти, Вільгельме.
Ти повинен відмовитися від свого недоречного
розслідування та хибних висновків.
- Сі, ерронеус конклусіонс... - Саме так, але я правий.
Вільгельм правий. Вільгельм завжди правий.
Незалежно від наслідків для
самого себе чи для інших.
Вільгельм Баскервільський має
за будь-яку ціну довести
свою правоту.
А хіба не твоє марнославство,
не твоя впертість та хизування своїм розумом
стали причиною конфлікту з Бернардо?
Не спокушай долю двічі, Вільгельме.
Якщо ти знову посваришся з Бернардо,
тебе не врятує навіть Імператор.
Плоть моя забула відчуття провини,
подароване нашим злиттям.
Але душа моя не забула про це.
І тепер,
побачивши її посеред бідності та злигоднів…
…в серці своєму я дякував Господу за те,
що я францисканець.
Я хотів, аби вона знала: я належу
не до цього жадібного абатства, а до ордена,
який присвятив себе позбавленню
людей від фізичних поневірянь…
…і духовної убогості.
Прощавай, Вільгельме.
Ти божевільний і самовпевнений.
Але я люблю тебе.
І ніколи не перестану молитися за тебе.
Прощавай і ти, миле дитя.
Намагайся не переймати те дурне
що є у твого вчителя.
Він занадто багато думає,
покладаючись на висновки свого розуму
і не вірячи в пророцькі здібності
свого серця.
Навчися
не напружувати свій інтелект,
та оплакуй
рани Господа нашого.
Гей, і викинь на смітник свої книги!
- Має Убертіно рису,
якій я щиро заздрю.
- Пам'ятайте! Бійтеся
останнього янгола, друзі мої.
Впаде зоря з неба.
І вийдуть на землю тисячі скорпіонів!
Так, так. Ми не забудемо...
Який лякає тебе найбільше?
- Всі лякають. - Придивись уважніше.
- Ось цей. - Я теж його вибрав.
Що ж…
після тебе.
Це підмурівок вежі.
Але як нам дістатися до бібліотеки?
Щури люблять пергамент більше вчених.
Ходімо за ними.
166, замкнені двері…
…в скрипторій, 167, 168…
…169, 170...
313, 314...
Я так і знав!
Адсо!
Я знав!
Адсо, ти хоч розумієш?
Ми в одній з найбільших
бібліотек всього християнського світу.
Ми знайдемо потрібну книгу?
На все свій час.
О, Беатус з Льєбана!
Адсо, це шедевр.
Примірник з коментарями Умберто Болонського.
Скільки тут залів!
Скільки книг!
Нікому не можна забороняти
їх читати.
Можливо, їх вважають надто
дорогоцінними і тендітними?
Ні, справа в іншому, Адсо.
В них міститься філософія,
що відрізняється від нашої.
Ідеї, які змусять поставити
під сумнів наш досвід.
Вчителю.
А сумніви, Адсо,
перший ворог віри.
Вчителю!
Почекайте!
Я чекаю.
Але я чую Ваші кроки.
Я стою на місці, Адсо.
Внизу.
О, це Ви?
Нагорі?
Я заблукав!
Що ж, Адсо…
Здається, ми опинилися в лабіринті.
- Ти ще тут? - Так.
Як же ми виберемося?
Треба подумати.
Буквально хвилинку.
Бачиш, Адсо,
цим лабіринт і цікавий.
Адсо, заспокойся.
Відкрий будь-яку книгу і читай уголос.
Вийди з кімнати, де ти знаходишся,
І щоразу повертай ліворуч.
Любов не зароджується як хвороба,
але стає нею, перетворюючись
на нав'язливу ідею. Мусульманський теолог
Ібн Хазм вказує,
що людина, уражена любовною недугою,
не жадає зцілення.
Амурні мріяння порушують ритм його дихання
і частішаєпульс.
Він ототожнює любовну меланхолію
з лікантропією - хворобою, що спонукає її жертв
поводитися, немов вовки.
Зовнішній вигляд закоханого починає змінюватися.
Незабаром у нього слабшає зір, губи зморщуються,
а обличчя покривається прищами й коростою.
Крім того, на обличчі з'являються плями,
що нагадують собачі укуси,
і людина закінчує свої дні, блукаючи ночами
кладовищами,
ніби вовк.
Вчителю!
Я бачу ліхтар.
Не рухайся, стій на місці.
Я бачу чоловіка.
- Він зупинився. - Що він робить?
Піднімає ліхтар.
Скільки разів?
Три рази.
Це я. Підніми свій ліхтар.
Дивіться! Там!
Наївний хлопчисько.
Це ж дзеркало.
Вчителю!
Книги, юначе! Рятуй книги!
Але я намагаюся врятувати вас!
Пастка, дзеркало…
Мабуть, ми вже близько.
Отже, якщо я вірно розшифрував
вказівки перекладача з грецької...
Ти ж не думав, що я можу віддати абатові пергамент,
не зробивши з нього копії?
Переклади.
Поклавши руку на ідола,
натисни на першу
і сьому з чотирьох.
Дуже добре.
- Що ще за ідол? - Щоб зрозуміти це,
ми сюди й прийшли.
А що таке перший і сьомий в чотирьох?
Адсо, якби у мене були відповіді на всі питання,
я б викладав теологію в Парижі.
І ще раз.
Ти чуєш?
- Це мої зуби, вчителю. - Що?
- Мої зуби стукають. - Не бійся.
Я й не боюся. Мені холодно.
Що ж, повертаємося.
Прошу Вас, вчителю, якщо Ви через мене...
Ні. Маю зізнатися, я й сам не розібрався поки що.
Так, подивимося.
Щоб знайти вихід з лабіринту,
підходимо до розвилки,
ставимо стрілку... ні.
Вчителю.
Прошу тебе, юначе, я думаю.
Якщо розвилка позначена стрілкою, тоді...
Вчителю.
Молодець, хлопче.
Твоя класична освіта нам допомогла.
Віддай мені!
Віддай!
Бернардо, ороси мене своїм сіменем
і я віддам тобі свою любов.
Сплюнь, будь ласка.
Сплюнь.
Люцифере, підкорися мені
і дай лямор де ла феміна.
Пусти мене! Пусти!
Сальваторе тебе любить.
Любов!
Пожежа!
Бернардо, дивіться, що ми знайшли!
Обшукати!
Отче настоятелю,
Ви запросили мене розслідувати
присутність диявола у вашому абатстві.
І я вже знайшов його.
Скільки разів я бачив ці огидні
атрибути темних ритуалів!
Чорний півень і чорний кіт.
Але вона робила це заради їжі,
а не заради диявола.
Вільгельм Баскервільський напевно пригадує
процес, який він вів і на якому
жінка зізналася у стосунках
з демоном у подобі чорного кота!
Гадаю, вам не потрібно згадувати Моє минуле,
щоб сформулювати свої висновки, поважний Бернардо.
Звісно, ні.
Адже докази незаперечні.
Відьма спокушає ченця...
Це ж явна чортівня! Завтра,
завтра ми спробуємо з'ясувати,
чи пов'язані ці події з…
…іще похмурішою таємницею вашого монастиря.
Замкніть їх, щоб сьогодні
ми всі спали без страху!
Ви... Ви нічого не сказали.
Я нічого не сказав тому, що
нічого було говорити.
Ви готові говорити істину,
коли йдеться про книжки та ідеї.
Її вже не врятуєш, Адсо.
Бернардо Гуї сказав своє слово.
Вона відьма.
Але це не так, і Ви це знаєте.
Я знаю.
Як і те, що всякий,
хто спробує оскаржити рішення Інквізитора,
буде названий єретиком.
Я бачу, Ви знаєтесь на цьому.
О так.
Можливо, розповісте мені?
Як другові.
Розповідати особливо нічого.
Я теж був інквізитором.
Але на самому початку, коли
Інквізиція прагнула спрямовувати
на шлях істинний, а не карати.
Одного разу мені довелося вести суд над чоловіком,
чия провина полягала в тому, що
він переклав грецьку книгу,
яка суперечила Священному Писанню.
Бернардо Гуї хотів, щоб його
судили, як єретика.
Я ж його виправдав.
Тоді в свою чергу Бернардо Гуї
звинуватив у єресі мене.
Я апелював до Папи.
Мене кинули
до в’язниці,
катували,
і я відрікся від свого рішення.
А що було потім?
Ту людину спалили на багатті.
А я досі живий.
Брате Сальваторе,
ці тортури принесуть мені не менше
болю, ніж тобі.
Але ти можеш запобігти стражданням
просто зараз.
Відкрий своє серце для правди.
Зазирни до себе в душу.
- Зазирни. - Я зазираю…
Тоді скажи мені,
хто з твоїх братів
винен у цих вбивствах?
Я не знаю, Ваша Світлість.
Не знаю, нічого не знаю.
Я дурень.
Нічого не знаю.
Чому я не спав у ту ніч?
Боявся я за дівчину або за себе?
Не знаю.
На світанку прибули посланці Папи,
наші супротивники у майбутній дискусії.
Але я прагнув лише одного...
Ваше Преосвященство,
шановні браття!
Нарешті ми зібралися на цю довгоочікувану дискусію.
Всі ми подолали чималі відстані,
щоб нарешті покласти край суперечці,
яка поставила під сумнів
єдність нашої Святої Церкви.
Добрі люди всього християнського світу
спрямовують свої погляди на ці
древні стіни, з нетерпінням
очікуючи нашої відповіді на болісне питання:
Чи належав Христу…
…той одяг,
який він носив?
Улюблені брати Ордена
Францисканців,
Намісник Божий на Землі, Папа
уповноважив мене та інших своїх
вірних слуг говорити від його імені.
Питання не в тому, чи був бідний Христос,
а в тому, чи повинна бути бідна
церква.
Ви, францисканці хотіли б,
аби духовенство відреклося від своєї власності
і розлучилося зі своїми багатствами.
щоб абатства розтринькали свої
священні скарби...
Вільгельме, я знайшов книгу.
Я знайшов книгу в аптеці.
Книга грецькою мовою. Її сховали
за одним з моїх глеків.
Не чіпай її. Повернися і зачинися зсередини.
Я прийду, як тільки зможу.
Ви забуваєте, що навіть
найрозкішніший пам'ятник Господу Нашому
є блідим відбиттям
його нескінченної величі
й слави.
Замість того, щоб позбавляти церкву
зовнішніх ознак пишноти і влади,
нам слід примножувати
цю пишність і владу,
щоб зробити її ще більш великою та могутньою.
Швидше, брате. Швидше.
Твій друг Сальваторе зізнався,
що ви з ним були єретиками.
У тебе обмаль часу, щоб уникнути багаття.
Дякую, брате!
- Куди це ви? - Відпустіть! Я місцевий економ.
- Я не хотів утікати. Просто… - Підеш з нами.
Як ви смієте називати папське
кубло божим домом?
- Скажіть, Ваше Преосвященство! - Ці вбивства - знамення.
- Не розумію, чого? - Того, що примирення з вами
було б справою аморальною і, більше того, диявольською!
В Апокрифах ясно сказано, що у Христа…
…був гаманець. - Брехня! І ви це знаєте!
Чому ж Господь не менше семи разів сказав
своїм учням: «Не беріть ні золота, ні срібла…»
Преподобні брати!
Браття! Прошу вас!
Я з'ясував факти надзвичайної важливості!
Відпустіть мене!
Клянуся, я його не вбивав.
Я був у коморі з зерном, складав опис!
Я нікого не вбивав! Клянуся!
Тоді поясни, чому ти хотів бігти.
Я його не вбивав.
Реміжіо, я вже наказував
заарештувати тебе за іншим звинуваченням.
Тепер я бачу, що не помилився.
Якби дехто не обрав…
…хибний шлях, кілька наших братів
були б досі з нами.
Поклавши руку на ідола,
перший і сьомий з чотирьох.
Користуючись прикладом пересічних людей та їхніх недоліків...
Перестань, юначе. Я розмірковую.
Я теж, вчителю. Я теж.
Тоді спробуй робити це головою, а не серцем,
і, можливо, нас чекатиме успіх.
Невже книги для вас важливіше людей?
Хіба я це говорив?
Вам ніколи і ні до кого немає справи.
Невже ви не можете проявити хоч краплі жалості?
А якщо моя жалість проявляється
саме так?
Хоча жалість все одно не врятує
її від багаття.
Нагадую всім присутнім,
що вони пов'язані обітницею послуху
і під страхом відлучення від церкви
зобов'язані допомагати Інквізитору в його
нелегкій боротьбі з єрессю.
Для участі в трибуналі
і спільному несенні всієї
тяжкості вердикту
мені знадобиться допомога двох суддів.
Отця настоятеля та...
брата Вільгельма Баскервільського.
Сальваторе?
Сальваторе.
Чи не повториш ти визнання,
зроблене вчора вночі?
Ти заявив, що ти сам
і твій спільник Реміжіо Ворагінський
були членами секти єретиків-дольчінітів.
Так.
Дякую тобі.
Дякую.
Я благаю вас, в ім'я
Отця і Сина і Святого духу
Вибачте.
Досить!
Реміжіо Ворагінський, чи спростовуєш ти
визнання свого спільника?
Ні.
Не спростовую.
Але пишаюся цим!
Я прожив тут 12 років.
І весь цей час набивав
собі черево, ублажав
плоть і обкладав десятиною
голодних селян.
Але тепер
ви дали мені сили згадати те,
у що я колись вірив всім серцем,
і за це я дякую вам.
Згадати, як ти гріховно
грабував і палив церковну власність?
Так, щоб роздати
її людям, у яких ви колись її
і вкрали!
А хіба не ти вбивав єпископів та священиків?!
Так!
Я б і вас спалив, якби в мене була
така можливість!
Матір Божа,
почуй мою смиренну молитву.
Я знаю, що гріх мій великий
але я благаю тебе -
не дай їй страждати за мої гріхи.
Свята Діво,
багато років тому ти створила диво
і врятувала мого вчителя.
Зроби те ж саме
і для цієї дівчини.
Вчитель говорить, що
Біднота завжди за все розплачується.
Але прошу тебе,
Пресвята Богородиця,
не допусти цього.
Винна ця відьма!
Яка спокусила ченця
і здійснювала свої диявольські ритуали
в цих священних стінах.
Винен Сальваторе.
який зізнався у своєму
єретичному минулому і був захоплений
на місці злочину з цією відьмою!
Винен Реміжіо Ворагінський,
який не тільки не розкаявся у своїй
колишньої єресі, але і був спійманий
при спробі зникнути після вбивства лікаря Северина!
Неправда! Я не вбивав
ні лікаря, ні будь-кого іншого в цьому абатстві.
Тому я прошу вас затвердити мій вирок,
Отче настоятелю,
моє серце
сповнене смутку.
Але у мене немає підстав оскаржувати
справедливий вирок
Святої Інквізиції.
А ти, Вільгельм Баскервільський?
Так.
Він винен.
Винен в тому, що в юності
невірно зрозумів суть Євангеліє.
Винен в тому, що сплутав
любов до бідних зі сліпим
знищенням багатства
і майна.
Але, шановний настоятелю,
він не причетний до злочинів,
після яких ваше абатство
було закривавлено.
Адже брат Реміжіо не знає
грецької мови .
А в основі цієї таємниці лежить викрадення
і володіння книгою, написаною грецькою
і захованою в якомусь потаємному місці
бібліотеки.
- Брат Вільгельм заперечує вердикт... - Святий Франциск, захисти синів своїх.
Ми змушені домогтися визнання обвинуваченого
у вбивстві. Відведіть його в кузню
і покажіть інструменти.
Я зізнаюся в чому завгодно,
тільки не катуйте мене!
Я не переживу ніч,
як Сальваторе.
Чудово.
Навіщо ти їх убив?
Навіщо?
Я не знаю.
Навіщо?
Тому що в тебе вселився диявол?
Так.
Вірно.
У мене вселився диявол.
Диявол і зараз у мені.
Адрамельх,
Люцифер, я закликаю вас!
Повелителі пекла.
Аластор, Азазель!
Пастир зробив свою справу, і тепер
хвора вівця повинна бути віддана
вогню для очищення.
Ви можете спалити брата Реміжіо,
але злочини в монастирі
не припиняться.
Смерть прийде і за іншими ченцями,
І у всіх будуть чорні пальці
та чорні язики.
Ваше Преосвященство,
ми, францисканці, так само, як і ви,
обурені витівкою брата Вільгельма.
Ми ще раз переконалися в тому,
що ваші теорії захищають
єретиків та призводять до вбивства.
Дискусію закінчено.
Схоже, брат Вільгельм Баскервільський
повторює помилки, у яких він колись розкаявся.
Він спробував знову врятувати єретика
від справедливого покарання,
призначеного Інквізицією
і тепер буде супроводжувати мене в Авіньйон
для утвердження вироку Його Святістю,
Папою Іоанном.
Гаразд.
Якби я тільки міг
знайти книгу і довести, що Бернард Гуї
помиляється.
Але Антихрист знову перемагав,
і здавалося, тепер уже ніщо
не зможе його стримати.
Ходімо, браття.
Коли сьогодні запалають
багаття, нехай їх полум'я
очистить серця кожного з нас.
Давайте повернемося до того,
що завжди має бути
обов’язком цієї обителі -
збереження знань.
Я підкреслюю - збереження,
а не пошук.
В історії знання
немає прогресу.
Лише багаторазове повторення
вже відомого.
Давайте ж славити Господа
за те, що підступного
та кровожерливого
Антихриста було
вигнано з цієї святої землі,
і в нашому монастирі
знову запанував мир.
П'ятий ангел засурмив,
і я побачив...
- Що з ним? - У нього чорний язик
і палець чорний, як дьоготь.
Як і передбачав брат Вільгельм.
Адсо!
Це брат Малахія, отче...
- Малахія? - Так, отче.
Господи, тільки не Малахія.
Невже цьому не буде кінця?
Малахія.
Пане Бернардо, Вільгельм Баскервільський
був правий.
Так.
Він знав. І я б знав,
якби я був убивцею.
Знайти Вільгельма Баскервільського!
Але ми не знаємо, як відчинити дзеркало.
Може, треба натиснути на першу і сьому літеру слова чотири.
Але в цьому слові шість літер.
Але латиною якраз сім.
- Пам'ятаєш, що написано над дзеркалом?
- Там йшлося про якогось ідола.
Це слово співзвучне з грецьким ейдолон,
що означає образ або відображення, наше відображення.
Сюди, вчителю.
Ні. Сюди.
Ось.
Моли Бога, щоб ми не помилилися.
Йдемо.
Доброго вечора, архидияконе Йорген.
Я чекаю тебе вже
кілька днів, Вільгельме.
Мабуть, ви кинулися сюди
щоб випередити нас?
Ти багато з'ясував відтоді,
як прибув у наш монастир.
Але короткого шляху через лабіринт
ти так і не знайшов.
Отже, що саме
ти шукаєш?
Я хочу побачити книгу грецькою мовою,
яка, як ви казали, не була написана.
Книгу, цілком присвячену комедії,
яку ви ненавидите так само, як і сміх.
Я хочу побачити, ймовірно, єдиний
уцілілий екземпляр
другої частини Поетики Аристотеля.
Вільгельме,
з тебе вийшов би чудовий
бібліотекар.
Ось твоя заслужена нагорода.
Прочитай її.
Дізнайся всі секрети.
Ти переміг.
Вже близько.
Зараз ми обговоримо те,
чому безглузді жарти здаються такими смішними,
користуючись прикладом пересічних людей
та їхніх недоліків.
Продовжуй, Вільгельме. Читай же, читай.
Вчителю, прошу вас. Треба поспішати.
Якщо для тебе світло занадто тьмяне,
віддай книгу юнакові.
Я впевнений, він зможе прочитати.
Я не хочу, щоб мій вірний учень
перегортав твої отруєні сторінки
без рукавичок, які надів я.
Ліхтар! Двері! Швидше, поки він нас не замкнув!
Штовхай!
Стій! Тихіше.
Тихіше.
Вельмишановний брате,
Про гумор розповідає багато книг,
Чому ви боїтеся саме цієї?
Тому що її склав Аристотель.
Адсо, сюди!
Сальваторе, чи зрікаєшся ти диявола
та чи приймаєш в своє серце
Господа Ісуса?
Реміжіо Ворагінський,
чи зрікаєшся ти диявола
і чи приймаєш Ісуса?
Навіщо? Краще померти швидко,
ніж провести залишок життя у в'язниці.
Диявол, якого я зрікаюся -
ти, Бернардо Гуї!
Чи зрікаєшся ти диявола
і чи приймаєш Христа?
То чим же сміх такий небезпечний?
Сміх убиває страх.
А без страху не може бути віри.
Разом зі страхом перед дияволом
зникає потреба у вірі в Бога.
Але знищивши цю книгу,
ти не знищиш сміх.
Звісно, ні.
Звичайні люди продовжуватимуть
сміятися.
Але що буде, якщо і вчені
почнуть думати,
що сміятися можна з чого завгодно?
Для них не буде нічого святого.
Світ перетвориться на пекло.
Тому я запечатую те,
про що не варто казати.
У могилі, якою
я стаю.
Він тут, за аркою!
Врятуйте мене!
Дивіться!
Реміжіо!
Адсо!
- Адсо! - Вчителю!
Іди, я наполягаю.
Негайно тікай!
Господи, врятуй його.
Відженіть їх!
Підпалюйте відьму!
Відганяйте їх смолоскипами!
Ходімо!
Ні, ти нікуди не підеш!
Все це через тебе. Мій учитель знайшов
справжнього вбивцю.
Допоможіть.
Допоможіть мені!
Ні!
Вчителю.
Адсо.
Я ніколи не шкодував, що не лишився.
Адже вчитель передав мені багато
мудрих, добрих, істинних знань.
Коли ми розлучалися, він подарував мені
свої окуляри.
Сказав, що я ще молодий,
але колись мені знадобляться.
І зараз, коли я пишу ці рядки,
окуляри у мене на носі.
Потім він з любов’ю обійняв мене,
як сина,
і відпустив з миром.
Відтоді я не бачив його,
і не знаю, що з ним сталося, але щодня молюся,
щоб Господь прийняв його душу і простив йому
те невеличке марнославство, в яке його вводив
його неабиякий інтелект.
І все ж тепер,
ставши сивим дідусем,
я маю визнати, що з усіх облич,
які збереглися у моїй пам'яті,
з далекого минулого, найясніше
я бачу обличчя тієї дівчини,
про яку не переставав мріяти
всі ці довгі роки.
Вона була єдиним земним коханням
всього мого життя,
Хоча я так і не дізнався
її імені...