סדרה תיעודית של NETFLIX -
היי!
טיפאני תמיד הייתה יפהפייה.
תמיד מבריקה. אנרגטית.
היא קיבלה מלגת כדורעף.
היא הייתה אמורה לשחק בעמדה הקדמית המרכזית.
זה בדרך כלל לא קורה בקולג' לתלמידי השנה הראשונה.
היא שאפה להשיג דברים בחיים.
כולנו היינו מאוד גאים בה.
באותו לילה, היא נמצאה במרחק של כ-6 ק"מ מהבית שלנו,
שם היא נפגעה מרכבת.
חברת "ניו ג'רזי טרנזיט" הציגה את זה כך שהבת שלי שמה קץ לחייה.
זה לא יכול להיות!
בשום פנים ואופן.
אני רוצה לדעת מה קרה לבת שלי.
זה החדר של הבת שלי.
ברוכים הבאים לחדר של טיפאני, אוהבת'ותכם -
החדר כולו נשאר כשם שהיא עזבה אותו.
זה הכתב שלה והלבבות הקטנים והכול.
איש לא ייכנס לחדר הזה לעולם.
זה כמו קבר.
היא אהבה את החיים והייתה שופעת חיוניות.
זאת התינוקת שלי.
פגשתי את סטיבן ב-1989,
וכבר היו לי אז שתי בנות, ג'סיקה וקריסטל.
בסופו של דבר נכנסתי להיריון עם טיפאני וילדתי אותה ב-1997.
היינו בהלם כשטיפאני נולדה.
לא ציפינו להיכנס להיריון,
אבל בפעם הראשונה שראינו אותה, זה היה כמו גן עדן.
זה פשוט... היא הייתה מהממת.
טיף הייתה כולה שמחה.
היא נהנתה ממה שהיא עושה. שום דבר לא הטריד אותה.
כלומר, לא היה דבר שהיא לא אהבה.
בתמונה למעלה זו היא על החוף בצפון קרוליינה.
זה בערב השנה החדשה.
זה בטקס הסיום שלה. אפשר לראות כמה היא מאושרת.
האחיות של טיפאני הכינו לי את זה.
פינת זיכרון מחייה של טיפאני.
כשאני נכנסת לכאן מדי יום, אני מרגישה קרובה אליה.
אני מרגישה שהיא איתי, כי אני מתגעגעת אליה כל כך.
12 ביולי 2015, מייז לנדינג, ניו ג'רזי -
זה היה ביום ראשון.
הלכנו למסיבת סיום הלימודים של בת-דודה של טיפאני מעבר לרחוב.
טיפאני באה איתנו.
היינו שם במשך כמה שעות,
אידינו צדפות ובילינו יפה.
טיף נהנתה מהחיים.
שיחקה כדורעף, בילתה, אירחה חברות.
אני זוכרת שטיפאני רצה בחזרה הביתה.
אנחנו עוד נשארנו במסיבה, ובשעה 21:15
קיבלתי שיחת טלפון מאחת החברות שלה שאומרת,
"אני מגיעה עכשיו. תוכלי לבוא לבית?"
אמרתי, "בטח. הכול בסדר?"
אז אמרתי לבעלי, סטיבן, שאני צריכה ללכת הביתה,
והוא אמר, "טוב, אני אבוא איתך".
הלכנו לאורך השביל שבין שני הבתים.
החברה של טיפאני יצאה מהבית בצעקות
והאשימה את טיפאני שהשתמשה בכרטיס האשראי שלה ללא ידיעתה.
טיפאני הכחישה את זה עד שהחברה עזבה,
ואז היא סיפרה לי שהיא אכן השתמשה בו.
אמרתי, "למה השתמשת בכרטיס של מישהו אחר?
"את ילדה נבונה, לא ככה חינכתי אותך.
"עכשיו אני צריכה לספר לאבא שהשתמשת בכרטיס".
נכנסתי הביתה,
תפסתי את סטיבן, ותוך דקה יצאנו חזרה וטיפאני נעלמה.
- 21:15, טיפאני עוזבת את המסיבה - - 21:28, טיפאני נעלמת -
חיפשנו אותה. הסתכלנו מסביב.
הלכתי לאורך הרחוב פעמים רבות.
לפחות 20 או 30 מכוניות נסעו לאורך הכביש הזה.
הן חנו בצד הכביש. איש לא ראה דבר.
אני יודעת שאם טיפאני הלכה שם, מישהו היה רואה אותה.
אין לי ספק. היא הייתה בגובה 1.88 מטר, אי אפשר היה לפספס אותה.
הלכנו הלוך ושוב ברחובות,
בדקנו מאחורי בתים ובכל הסביבה הקרובה,
כי ידענו שלא תרחיק
כי היא פחדה נורא מהחושך.
22:07: תתקשרי בבקשה 22:12: רק תודיעי שהכול בסדר... -
22:18: תתקשרי בבקשה -
22:19: טיפאני תעני, ג'ילז מתחרפנת -
22:20: איפה את -
כולם התקשרו, שלחו הודעות, ניסו לברר איפה היא.
22:36: טיף, תעני, אני אוהבת אותך -
22:38: טיף, אני אוהבת אותך הכי בעולם, תעני לי -
סטיבן מתקשר, והיא לא עונה לטלפון.
טיף, בבקשה, פשוט תחזרי הביתה.
אני מת עלייך. את חשובה לי יותר מכל דבר בעולם.
בבקשה, פשוט תחזרי הביתה.
הלכתי הלוך ושוב לאורך הרחוב.
פתאום הסתכלתי על הקרקע וראיתי משהו שטוח.
זה היה הטלפון של טיף.
הטלפון היה במרחק 2.5-1.5 מטר משולי הכביש.
מול הבית שלי.
היא לא הייתה משאירה את הטלפון שלה כאן.
הטלפון היה מחובר אליה 24 שעות ביממה, שבעה ימים בשבוע.
היא התקלחה עם הטלפון שלה.
כשמצאנו את הטלפון,
כל מיני דברים עוברים לי בראש.
ידעתי שמשהו לא בסדר.
חיפשנו,
ובהמשך סטיבן נזכר
שיש מצלמת איילים ביער.
12/07/2015, 21:28 מצלמת מעקב -
טיף עזבה ב-21:28, לפי מצלמת האיילים שלי.
ואני ודיאן יצאנו ב-21:29 יחד עם טאקר, הכלב שלה.
יצאנו החוצה ואז היא נעלמה.
טיפאני לבשה חולצה שחורה,
ומכנסי ג'ינס קצרים כחולים-לבנים.
היא נעלה נעליים שטוחות שבדיוק קנתה,
ואספה את שיערה בתספורת קארה פרועה
בסרט שיער לבן.
היא הולכת במסלול הרגיל שלה בשביל הגישה.
ובגלל התמונה במצלמת האיילים,
הדבר היחיד שיכולתי לחשוב עליו הוא שמישהו קרא בשמה.
ובשלב זה היא נעלמה.
קיבלתי שיחת טלפון, "טיפאני נעדרת. תוכל לעזור לחפש אותה? "
אמרתי, "בטח".
הלכנו לבית של אימא שלי כי הם הניחו שהיא הלכה לשם.
הוא במרחק הליכה. אני משער שבמרחק כ-800 מטרים לכל היותר.
היא לא הייתה שם.
התחלנו לנסוע למקומות שונים.
לא מצאנו אותה.
משהו בי אמר לי שצריך לנסוע על כביש פומונה.
כשנסעתי על כביש פומונה, וחציתי את מסילת הרכבת...
פסי רכבת -
יש שביל לצד המסילה.
דרך גישה לכלי רכב.
הוא היה מואר.
משטרה -
שוטר מגאלוויי אמר שמישהו נפגע, כנראה אישה.
אבל משטרת גאלוויי לא התערבה בזה
כי זה קרה בתחום השיפוט של ניו ג'רזי טרנזיט.
ראיתי שם שוטר שלהם.
דיברתי איתו.
משטרה, לא לחצות -
אמרתי, "היי, ראית במקרה בחורה גדולה מאוד, 1.88 מטר גובה, אתלטית מאוד?"
הוא אמר, "לא, אבל ראיתי מישהו שרכבת פגעה בו".
בשלב זה, אני חושב ומקווה שזאת לא טיפאני.
אבל הם היו די בטוחים שזאת היא.
שוטר ניו ג'רזי טרנזיט שאל, "אתה יכול לזהות אותה?"
ואמרתי, "כן, אני יכול".
ואני שמח מאוד שאני ניגשתי לשם
כי אני באמת מאמין בכל ליבי שאחי בחיים לא היה מסוגל להתמודד עם זה.
את מה שראיתי באותו לילה, איש לא צריך לראות.
זה היה מהדברים הנוראיים ביותר שראיתי בחיי.
אתם יודעים, פגיעת רכבת.
אז הלכתי לשם, ביצעתי את הזיהוי,
ואז הם אמרו, "אנחנו צריכים לחזור אל אחיך, ואתה תצטרך לספר לו".
השעה הייתה 2:30 בלילה.
אני זוכרת שיצאתי מהבית, והחתן שלי עמד שם,
ואמר שדוד מיקי התקשר אליו וביקש שנישאר במקום.
ואני זוכרת שהחתן שלי נראה נורא חיוור.
ואני זוכרת שחיכינו
ואיזה רכב משטרה נכנס.
אחי, מיקי, יצא מהניידת של ניו ג'רזי טרנזיט
ודיאן צעקה, "מה קרה"?
וסיפרתי לאחי מה קרה. שטיפאני נפגעה מרכבת.
הוא אמר, "אני רוצה ללכת לשם". אמרתי, "לא, ממש לא,
"אתה לא צריך לראות את זה".
התפרקנו לגמרי.
זה כאילו איבדת את החיים שלך.
כשאחד מהילדים שלך מת, אתה מאבד חתיכה מהחיים שלך.
אלוהים, אני מתגעגע אליה כל כך.
היא הייתה התינוקת שלי.
אני מתגעגע לכל דבר שקשור בה.
פשוט חיבקנו זה את זה ובכינו. לא האמנו.
זה הדבר הכי נורא שאפשר היה לדמיין באותו זמן,
שמשהו כזה יכול לקרות.
היינו כל כך בהלם.
בהלם מוחלט, כאילו, נפגעה מרכבת?
זה לא נראה לי הגיוני.
13 ביולי, 2015, למוחרת היום -
מיקי אמר שטיפאני נפגעה מרכבת.
לא ידענו מה קרה.
אישה נהרגה מפגיעת רכבת, טיפני וליאנטה, בת 18 -
ואז למוחרת בבוקר,
כבר היה כתוב בעיתונים שטיפאני התאבדה.
היא לא זזה -
הייתי הרוסה.
לא הצלחתי להבין איך הם הגיעו למסקנה הזאת.
הבת שלי לא הייתה מדוכאת. היא לא הייתה אובדנית.
טיפי הייתה שמחה.
היא תכננה ללמוד בקולג'.
היא תכננה תוכניות עם השותפה שלה לחדר.
היא תכננה לשחק סופטבול ביום רביעי הקרוב.
היא תכננה ללכת לפארק השעשועים למוחרת בבוקר עם חברים.
בלילה כשדיברתי עם טיפאני, כמובן, במסיבה,
היא לא הראתה שום סימני מצוקה.
היו לה בגדי בית ספר. היא הכינה דברים.
טיפאני הייתה מוכנה לקראת הצעד הבא שלה.
אין סיכוי בעולם שהיא התאבדה.
משטרת ניו ג'רזי טרנזיט פגיעת רכבת קטלנית -
משטרת ניו ג'רזי טרנזיט קבעה שהבת שלי עמדה על המסילה
והתאבדה פחות מ-24 שעות מרגע הפגיעה.
כפי הנראה התאבדות -
אנשים שהכירו את טיפאני פשוט לא האמינו.
נסיבות המוות: התאבדות -
התגייסנו למשימה, כי ידענו שהבת שלנו לא עשתה את זה.
שמי פול דמאטו.
אני עורך דין כבר 46 שנה.
דמאטו משרד עורכי דין -
ברוב המקרים שלי אני מייצג קורבנות.
ויש מקרים, כמו המקרה של טיפאני,
שפשוט אי אפשר לסרב להם.
כשפגשתי לראשונה את סטיב ואת דיאן,
הם ישבו כאן.
והם היו כל כך שבורים
וכל כך נסערים.
הם אמרו לי
שהבת שלהם לא התאבדה.
לא ידעתי אם אוכל לעזור להם, ואמרתי לעצמי
שאביא את התיקים
ממשטרת ניו ג'רזי טרנזיט,
אציג בפניהם את הדוחות, ובצער איאלץ לומר להם,
"הבת שלכם שמה קץ לחייה".
אבל זה לא קרה, אחרי שקיבלנו את התיקים.
טיפאני וליאנטה הייתה בת 18
וחיה עם משפחתה באזור כפרי ומרוחק של ניו ג'רזי, מערבית לאטלנטיק סיטי.
ניו ג'רזי, מייז לנדינג, אטלנטיק סיטי -
זה מה שאנחנו יודעים על הלילה שבו היא נהרגה.
ביום ראשון, 12 ביולי,
רכבת מספר 4693 של ניו ג'רזי טרנזיט
יצאה מפילדלפיה בשעה 21:50,
לכיוון מזרח, בואכה אטלנטיק סיטי.
היו בה כ-60 נוסעים ואנשי צוות.
הרכבת עברה מתחת לגשר בדרך טילטון שבעיירה גאלוויי
ופנתה לכיוון הצומת בשדרת גנואה.
השעה הייתה 23:12 במייל ה-45
בקטע מסלול חשוך מאוד שבו טיפאני נפגעה מהרכבת.
ניו ג'רזי טרנזיט 6042 -
כשהרכבת נבדקה מאוחר יותר,
ראו את הפגיעה בעיקר בחלק השמאלי התחתון של הרכבת,
קרוב למסילה.
היו שני נהגים ברכבת.
נהג בכיר ונהג מתלמד.
באותו לילה, שניהם חתמו על הדוח
שמציין שטיפאני קפצה לפני הרכבת.
קפצה לפני הרכבת -
אבל יש פה בעיה.
כעבור שישה ימים, כשהעיד בשבועה,
הנהג הבכיר הציג גרסה שונה לגמרי
ממה שאמר לבלש המשטרה בליל התאונה.
להלן הסיפור שלו.
דיברתי עם הסדרן.
לא ראיתי אותה. הייתי עם גבי לכיוון הנסיעה.
אז שמים בצד את ההצהרות שלו,
ואז מסתכלים על מה שהנהג המתלמד אמר.
בהתחלה הוא נשאל,
"מתי ראית לראשונה את הולכת הרגל על המסילה?"
ומה הייתה התשובה שלו?
"לא ראיתי אותה עד שהייתי מעליה".
עשרה ימים לאחר מכן, הוא העיד בשבועה,
והינה הסיפור שלו.
אני רואה משהו במרחק 800 מטר.
ואז אני רואה משהו במרחק 400 מטר.
ואז אני רואה בן אדם
קופץ מתוך היער אל המסילה.
בסופו של דבר, הנהג המתלמד היה העד היחיד.
נהג מתלמד שסיפק שתי גרסאות
של מה שראה באותו לילה.
עד היום,
משטרת ניו ג'רזי טרנזיט
עומדת מאחורי חוסר העקביות
וההצהרות הסותרות של הנהג המתלמד.
הכול עף לכל הכיוונים -
שמי לואיז האוסמן,
עבדתי במכון הפתולוגי של מחוז אטלנטיק,
שבו הייתי החוקרת הבכירה. עבדתי שם 20 שנה.
מן הסתם ראיתי כמה אלפי זירות
במהלך אותן 20 שנה.
הייתי מוטרדת מאוד
מההצהרות בשבועה של הנהג הבכיר והנהג המתלמד.
כי כפי הנראה ניתן משקל רב
למידע שסיפקו בזירת התאונה,
שהתברר כלא נכון.
הקופסה השחורה נחשבת למתעד האירועים העיקרי.
הקופסה מתעדת את כל המתרחש במנוע במהלך הנסיעה.
מהירות הרכבת,
מתי השתמשו בבלמים,
מתי צפרו בצופר,
האם הפנסים דולקים.
וזה מספק את המרחק שהרכבת עברה
כשכל זה קורה.
קל מאוד לקרוא את הנתונים.
אין בזה שום דבר מסובך. זה פשוט מאוד.
לפי הקופסה השחורה,
מרגע שהנהג המתלמד הפעיל את הצופר, פגע בטיפאני,
והפעיל את בלם החירום,
עברו כ-4.1 שניות.
הרכבת הזו נוסעת במהירות 130 קמ"ש.
אם כן, האם ראה את מה שחשב שראה?
שהיא קפצה מולו? אני לא יודעת.
אני מאמינה שהנהג היה בסוג של טראומה, בהלם. כל אחד היה נכנס למצב כזה.
אם תפגעו במישהו במכונית,
האם תצליחו לשחזר בדיוק מה קרה?
סביר להניח שלא.
מקריאת התמלול, העדות נראית מבולבלת.
בערך... -
הוא לא ממש בטוח מה הוא ראה,
וייתכן שמה שהוא ראה היה
ממש כשהרכבת פגעה בה,
חלקי גוף התפזרו לכל הכיוונים
כי היא ממש בותרה.
אני לא חושבת שהוא ראה אותה קופצת לפני הרכבת.
וייתכן שהיא כבר הייתה מתה על המסילה.
אם מניחים מלכתחילה שזו התאבדות,
ומתאימים את העובדות להנחה זו,
כל פרט לאחר מכן חשוד.
שמי ג'ים ברננסטול.
ב-45 השנים האחרונות
עבדתי עם המשטרה או בעבודת בילוש פרטית.
מר דמאטו התקשר אליי ושאל אם אוכל לטפל בתיק.
שעת הפגיעה של הרכבת מתועדת כזמן קצר אחרי השעה 23:00.
לפי הדיווח, כאן זה קרה.
מייל 45.
די חשוך כאן.
למה לה ללכת את כל המרחק הזה ולקפוץ לפני הרכבת דווקא שם?
מה מיוחד במקום הזה?
בית משפחת וליאנטה -
אם היא התאבדה ככה, למה?
למה ללכת רחוק כל כך? למה לעשות את זה ככה?
מקום התאונה, כ-4 ק"מ מהבית -
כשראיתי היכן בדיוק הרכבת פגעה בה,
הופתעתי מאוד.
היא הייתה במרחק כקילומטר וחצי מהצומת הקרוב אל תוך היער.
והיה חשוך. לא היה אור.
השערות על גב ידי סמרו.
משהו פה ממש לא הסתדר לי.
אני חושב שאין יום, בטח לא שבוע,
שאני לא שואל את עצמי את השאלה.
איך טיפאני וליאנטה מתה?
אני משוכנע שהיא לא התאבדה.
סוכנות החקירה הראשית בנוגע למותה של טיפאני וליאנטה
הייתה המערכת של ניו ג'רזי טרנזיט.
חברת ניו ג'רזי טרנזיט היא אחת מתאגידי התחבורה הגדולים באמריקה.
היא מפעילה רכבות נוסעים,
ויש לה כוח משטרתי משמעותי בהיקפו.
ויש לי כבוד רב לשוטרי ניו ג'רזי טרנזיט
ולתפקיד שהם ממלאים.
עם זאת, רוב שוטרי ניו ג'רזי טרנזיט יגידו לך
שהמומחיות שלהם איננה חקירות רצח
וגם לא חקירות מוות חשודות.
הדבר הראשון שחוקרים צריכים לעשות,
אפילו במקרים שבהם יש חשד
שמישהו שם קץ לחייו,
הוא קודם כל לקבוע אם הוא היה קורבן לרצח.
אין לנו שום סימן שפעולה זו בוצעה.
כל אזור ההתרחשות לא טופל כזירת פשע.
אנשים הסתובבו שם,
והשטח לא בודד כהלכה.
מלכתחילה זה נראה
כדוגמה קלאסית לשיפוט שנעשה בחיפזון
ולסיווג שגוי לגבי נסיבות מותה.
זו תעודת הפטירה.
טיפאני וליאנטה מתה קצת לפני חצות, ב-12 ביולי.
ב-17 ביולי, כך זה מתוארך,
נסיבות המוות נקבעו כהתאבדות.
אי אפשר להסיק מסקנות
תעודת פטירה -
בשלב מוקדם כל כך של החקירה.
זה בלתי אפשרי.
נפגעה מרכבת -
התאבדות -
התאבדות סוגרת את התיק,
מבחינת משרד התובע.
גם מבחינת המכון הפתולוגי.
וגם מבחינתה של חברת ניו ג'רזי טרנזיט.
זו התאבדות. עוד נתון סטטיסטי.
אבל מבחינת המשפחה, מדובר בילדה שלהם,
והם רוצים לדעת מה קרה לילדה שלהם.
הם היו צריכים לחקור את זה כמו שצריך.
למדינת ניו ג'רזי יש ספרי נהלים
שיש לפעול לפיהם, ולא פעלו לפי הנהלים האלה.
מעולם לא נערכה נתיחה מלאה לאחר המוות.
מעולם לא בוצעו בדיקות ערכת אונס.
די-אן-איי מעולם לא נבדק.
לא נבדקו איברים.
מדוע?
דוח טוקסיקולוגיה -
חייבים לתת משקל לדוח טוקסיקולוגיה.
לא נמצא אלכוהול ולא נמצאו סמים בגופה של טיפאני וליאנטה.
דוח טוקסיקולוגיה נקי לגמרי.
אחרי שדוח הטוקסיקולוגיה חזר,
ונמצא שלא נתגלו סמים או אלכוהול בגופה של טיפאני,
צריך היה לשנות את נסיבות המוות ל"טרם נקבעו".
בדיקה חיצונית שם: טיפאני וליאנטה -
אין סיבה לפסוק התאבדות, אלא אם כן בטוחים בכך.
נסיבות המוות: התאבדות -
אם בטוחים לגמרי
שזו הייתה התאבדות.
וליאנטה, טיפאני -
בתוך כמה ימים לאחר מותה של טיפאני,
שרידיה נשרפו.
אז לא נוכל להוציא את גופתה
ולבחון את זה.
כמו כן, הבלש אכן מציין בדוח שלו
שלא נמצאו נעליים בזירה.
הנעליים לא היו עם הגופה.
בעיניי זה חשוד.
כשהיא הלכה, היה לה סרט לבן.
היו לה מכנסי ג'ינס קצרים כחולים, כמעט לבנים,
והיא לבשה חולצת טריקו שחורה ונעליים.
תיאור פריטים -
כשמצאו אותה, היא לבשה חזיית ספורט ותחתונים שחורים בלבד.
אז איפה המכנסיים שלה? איפה החולצה שלה?
בגדים ורכוש אישי: אין -
זו לא אחת השאלות שהפתולוג היה רוצה לדעת?
הדוח של הפתולוג היה כל כך קצר, כל כך דל.
לא ראיתי שום עדות לכך שהם יצרו קשר עם הרופא של טיפאני,
שהם יצרו קשר עם מישהו מבית הספר שלה.
אף אחד לא בא לדבר איתנו ושאל אותי על הבת שלי.
הם לא דיברו עם אימא ואבא שלה. הם לא דיברו עם אף אחד.
סתם ככה אומרים "זו התאבדות" כי מישהו נפגע על מסילת רכבת?
זה טירוף.
לא היה לה עבר של בעיות רפואיות.
אין היסטוריה של שימוש בסמים. אין היסטוריה של שימוש באלכוהול. ספורטאית פעילה.
מישהי שהייתה אהובה על סביבתה ואהובה על בני משפחתה.
בהודעות הטלפוניות שהצלחתי לראות,
לא הבחנתי בשום דבר חריג.
היא נפרדה מהחברה שלה, אבל נראה שזו הייתה פרידה הדדית.
לטיפאני הייתה חברה מפילדלפיה.
באותו יום שישי לפני שהיא מתה, הן נפרדו.
אבל זה היה הדדי.
סליחה שאני לא האחת. -
לא נראה שהייתה שם עוינות, מרישומי שיחות הטלפון שקראתי.
נתת לי כל כך הרבה אהבה. -
ולמעשה, טיפאני התחילה מערכתיחסים חדשה עם אישה אחרת,
לפי רישומי הטלפון שלה.
היא ממש כתבה, אפילו בטלפון שלה בלילה לפני מותה, "אני מרוצה מהחיים שלי".
אז למה היא עשתה את זה?
אם היא התאבדה, האם הייתה לכך סיבה?
למה לה להתאבד?
זה קרה בלילה, ויצאתי החוצה מוקדם בבוקר למחרת.
לא רציתי שאחי, סטיבן, או אשתו, דיאן,
ילכו לאורך המסילה ויראו את מה שאני ראיתי.
חתיכות שהם השאירו מאחור.
אבא שלי ואני חיפשנו דברים שהיו חסרים.
חיפשנו את נעלי הספורט שלה. חיפשנו את סרט השיער שלה.
חיפשנו את העגילים שלה, את התכשיטים שלה, את המכנסיים הקצרים.
אני לא יודע איך עשיתי את זה,
אבל אספתי חתיכות מהגולגולת שלה עם שיער עליהן.
הרמתי עצם לסת עם שיניים וחלקים מהעצמות שלה.
מצאנו את אחד הצמידים שלה ומסרנו אותו לדיאן,
הוא אצלה עד היום.
והיה עליה באותו זמן.
איסוף חלקים ממנה מהמסילה היה הדבר הנורא ביותר שעשיתי בחיי.
כשפסעתי לכיוון המסילה,
ראיתי כפפות גומי מגואלות בדם על הקרקע.
זירת התאונה כבר הייתה מזוהמת.
אפילו לא בודדו אותה.
ניו ג'רזי טרנזיט פשוט... לא הוכשרו לזה.
והם לא עשו עבודה טובה בניקוי המסילה.
המשכנו ללכת לשם ולחפש שוב ושוב אבל לא הצלחנו למצוא שם את הנעליים שלה.
גם לא מצאנו את הסרט שלה.
לא מצאנו שם את הבגדים שלה.
איפה הבגדים שהיא לבשה במסיבה?
3 באוגוסט, 2015 שלושה שבועות אחרי מותה של טיפאני -
הלכתי לאורך דרך טילטון,
כבר הלכתי לאורך הרחוב הזה שוב ושוב מיליון פעם.
מקום התאונה, בית משפחת וליאנטה -
במשך שבועות הלכנו וחיפשנו כל סימן למשהו כי ידעתי שהמכנסיים הקצרים של בתי נעלמו.
סרט הראש שלה חסר. הנעליים שלה חסרות.
וכשהתהלכתי לי,
הגעתי הנה בערך וראיתי את הנעליים של הבת שלי.
צילומי ראיות -
וכשראיתי את זה, נפלתי על הקרקע.
וכשנפלתי על הקרקע, כ-2 מטרים משם, היה גם סרט השיער הלבן של טיפאני.
הרגשתי כאילו פגעה בי משאית.
לעולם לא אשכח את היום ההוא. ואני זוכר אותו כאילו היה אתמול.
קיבלנו שיחת טלפון מדודה דיאן.
נעליים וסרט שיער -
על כך שמצאה את הנעליים ואת סרט השיער של טיפאני.
וזה היה במרחק כ-3 ק"מ ממקום התאונה.
רצתי לשם והיא פשוט התפרקה.
היא... אשתי הייתה היסטרית. לא הצלחתי להבין מה היא אומרת.
הנעליים והחפצים שלה היו כאן, באזור הזה.
והם היו זה לצד זה, במרחק 30 ס"מ זה מזה.
לפי מיקום הנעליים הרגשתי שמישהו חלץ אותן ממנה.
ככה הרגשתי.
אבל אחרים חשבו שאולי מישהו הניח אותן שם.
נציגי ניו ג'רזי טרנזיט הגיעו הנה.
הם צילמו את הנעליים ושמו אותן בשקית חומה.
הם לקחו את הפריטים ויותר לא שמעתי מהם. לא שמענו שום דבר נוסף.
היו כל מיני פריטים,
אבל הם לא נשלחו לשום בדיקה
כדי לבחון אם יש עליהם די-אן-איי אחר.
חמש שנים לאחר מות בתם,
המשפחות היו צריכות לשלם מכיסן כדי שהפריטים יעברו בדיקת די-אן-איי.
אבל שרשרת המשמורת נשברה במקרה זה,
אז זה אין בכך כל תועלת.
אחרי שמצאנו את הנעליים שלה,
היינו 15 איש,
סרקנו יחד את היער
כל הדרך עד לפסי הרכבת במקום שבו היא נפגעה,
וחיפשנו כל דבר שיעזור להוכיח שהיא לא עשתה את זה.
הפריט היחיד שעדיין חסר מהבת שלי הוא המכנסיים הקצרים שלה.
עד היום המכנסיים האלה לא אותרו.
שאלתי את עצמי, "איך הנעליים הגיעו לאזור הזה?"
ייתכן מאוד שטיפאני הייתה קורבן לרצח.
מישהו שהיה מעורב ברצח הזה
אסף את הפריטים האלה והשליך אותם כשהם עזבו את המקום.
לפי תיאוריה אחרת, טיפאני חלצה את הנעליים והסירה ואת סרט השיער
במקום שבו דיאן מצאה אותם והלכה יחפה אל המסילה.
אני לא חושב שזה הגיוני
ללכת מהבית של טיפאני עד למקום שבו נמצאו הנעליים
ואז לחלוץ את הנעליים ולהניח אותן ביער
ומשם ללכת למקום שבו פגעה בה הרכבת.
נעלת נעליים. למה לחלוץ אותן?
רואים כמה רחוק הגענו בנסיעה הזאת לאורך המסילה?
אתם יושבים מאחור. מרגישים את זה?
מרגישים את פני השטח? -כן.
איך אפשר ללכת פה יחפים?
זה בסך הכול מצע לפסי רכבת
ויש פה רק אבנים חדות ומשוננות.
אם תסתכלו בתצלומים של כפות הרגליים של טיפאני,
במיוחד כף רגל ימין,
אין עליה כל סימן
שהייתם מצפים למצוא
אם מישהו הולך יחף,
במיוחד על גבי אבנים וזכוכיות לאורך המסילה.
לו הייתה הולכת על פסי הרכבת עצמם, היו לה חתכים בכפות הרגליים.
אם אחרי הליכה של קילומטרים כפות הרגליים שלה נקיות,
זה רק מוכיח שהיא לא הלכה.
הלכתי על המסילה אחרי המקרה,
והתקשיתי ללכת עליה בנעלי עבודה,
וזה מה שגורם לי לחשוב שהיא מעולם לא הלכה לשם.
לו מישהי, במיוחד נערה בגובה 1.90 מ ',
הייתה הולכת על הכביש,
מישהו היה רואה אותה ומבחין בה
כי זה מאוד יוצא דופן לראות מישהו הולך על הכביש באזור הזה.
אם תסתכלו בתמונות
ממצלמות הצבאים של סטיב מחוץ לביתו,
תראו פנסים של כלי רכב
ובאותו הזמן טיפאני הולכת על שביל הגישה.
אני חושב שהיא נכנסה לרכב.
אני חושד שהיא עשתה זאת מרצון.
אני מאמינה שהיא נכנסה למכונית עם אנשים שהיא חשבה שהיא מכירה, שהרגישה בנוח איתם.
כשהיא נכנסה לרכב, מישהו לקח לה את הטלפון,
ואני חושב שהטלפון הזה
הושלך מהמכונית
בזמן שהם נסעו משם.
כשהם לקחו לה את הטלפון, אז אני חושבת שהיא קלטה שהיא בצרות.
לכל אחד יש תרחישם משלו למה שקרה לבתי.
חשבתי שאולי ניסו לאנוס אותה והיא ברחה מהם,
ואולי היא ניסתה להימלט,
ואחר כך פשוט לא יכלה לרוץ יותר.
אני באמת מאמינה שהיא ניסתה להיאחז בזה כדי להציל את חייה,
ניסתה להציל את עצמה, אתם מבינים?
ניסתה למנוע מהם לקחת אותה.
ממש מאחורינו, על מסילת הרכבת,
שם טיפאני איבדה את חייה.
ממש נטוש פה. באמת מפחיד ומצמרר.
אם היו גוררים אתכם הנה, איש לא היה שומע.
יש פה רעש של הרכבת מצד אחד,
ורעש כביש האגרה מימיני, כאן...
כביש אגרה וייט הורס -
לו רציתי להיפטר ממישהו, אין מקום טוב מזה.
במקום המרוחק הזה אפשר לעשות כל דבר.
אין פה כלום. איש לא ישמע צרחה.
איש לא ישמע דבר.
מקום מושלם לבצע רצח.
אם תסתכלו בתצלומים
שצולמו על ידי משטרת ניו ג'רזי טרנזיט,
ועל ידי המכון הפתולוגי של מדינת ניו ג'רזי...
תראו שבמקום שבו הרכבת והגופה של טיפאני
באו במגע זה עם זה,
יש משהו שנראה כמו ריכוז גדול של דם.
מה שמרמז שאולי הגופה הייתה מונחת שם
ודיממה לפני שהרכבת פגעה בה.
נוזל כהה נראה בנקודת הפגיעה הראשונית. -
הם מעולם לא בדקו דבר.
הם אמרו שיש להם די ראיות כדי להסיק שזו התאבדות
מבלי לערוך את הבדיקות.
אז מעולם לא נקבע
אם זה היה הדם של טיפאני על המסילה.
הפתולוג בדו"ח הזה מציין,
כשהוא מתייחס לזרועותיה ולרגליה של טיפאני,
שהן נחתכו מגופה.
המילה "נחתכו" מופיעה כך בדיוק בדוח שלהם.
לא נקטעו, אלא נחתכו.
הגפיים התחתונות מנותקות ומופרדות מהגוף -
וזה מראה לי שיש תיאוריה מעשית
לפיה היא נפגעה לפני שהגופה הונחה על המסילה.
הזרועות הונחו,
והרגליים היו תלויות מעבר למסילה השנייה.
כפות רגליה היו ללא פגע וכך גם כפות ידיה.
מה זה אומר?
שהיא לא עמדה על המסילה ונפגעה על ידי הרכבת.
היא שכבה שם.
הן נחתכו.
אני מאמין שמישהו הניח אותה על המסילה,
והיא דיממה שם.
כשרואים את הזירה,
אין ספק שהיא נרצחה והונחה על המסילה.
אין לי ספק בכך.
הניחו אותה על המסילה. ככה הם נפטרו ממנה.
ומישהו מתחמק מעונש.
מישהו מתחמק מעונש.
שמי צ'אק אטקינסון. אני חוקר פרטי.
שירתי במשטרת ניו ג'רזי 26 שנה,
וכבלש במשך 17 שנים.
אני עובד אצל פול דמאטו מתחילת 2008.
מבוקשת: האמת על מותה של טיפאני וליאנטה, ב-12 ביולי 2015, הפרס: 20,000 דולר -
פול והמשפחה החליטו לפתוח קו חם,
וחיפשו טיפים אנונימיים מכל סוג.
קיבלנו שיחה
מעובד בחנות נוחות
ששמע שלושה עובדים באותה חנות
מדברים על מקרה וליאנטה.
אני זוכר בבירור
שהעוזר המשפטי שלי אמר לי, "יש איש אחד שיש לו מידע על מותה של טיפאני".
יום שני, 7 בנובמבר 2016, 8:41 -
הסמל רוזל יגיע בכל רגע. אפשר להתחיל.
והאדם המסוים הזה נחקר בשבועה.
בהרחבה.
כמובן, קראתי על זה בעיתון.
שמעתי על זה. הילדים דיברו על זה בעבודה.
הוא סיפר לבלש ההוא
מה ששמע.
קיבלתי מידע מהבחורים האלה שעובדים אצלי.
הם סיפרו סיפור על כך שזה רצח.
אז לשלושת הבחורים שהוא שמע
לא היה שום קשר לרצח הזה.
הם פשוט סיפרו משהו שהם שמעו.
אחד הבחורים היה במסיבה של הדוד,
שגם טיפאני הייתה בה באותו לילה,
והוא אכן ראה את טיפאני במסיבה.
היו אזכורים לוויכוח.
והוויכוח נמשך, ואז טיפאני עזבה.
הם אמרו לי שמישהו אסף אותה.
הם הכירו את טיפאני.
במכונית שאספה את טיפאני היו שתי נשים וגבר,
והם לקחו אותה למקום כלשהו ליד פסי הרכבת.
הפשיטו אותה, החזיקו אותה באיומי אקדח והשפילו אותה.
אני מספר לך דברים של צד שלישי. -כן, בטח.
אני רק מספר לך מה סיפרו לי. -בסדר.
התובע חקר את שלושת הבחורים שנשמעו בחנות הנוחות.
בקשר לרצח האפשרי, שמעת משהו על זה?
למשל, איך זה בוצע, או מאיזו סיבה?
לא. אני לא יודע.
שמעת שמועות אחרות?
לא שמעתי כלום. -כלום.
לא.
יש שמועות על כך שידעת הרבה על מה שקרה.
בכנות, זה נשמע לי אבסורדי לחלוטין.
כל שלושת העדים הכחישו שאי פעם אמרו משהו
בקשר למה שכביכול שמע העובד בחנות הנוחות.
מאז אותו לילה , שמעת משהו על כך?
לא, רק...
רק שזו התאבדות.
אז לא היה שום...
מעולם לא הועלתה שום אפשרות
שאולי זה היה משהו אחר פרט להתאבדות?
לא.
בדיווחים על חקירות של אנשים שהכירו את טיפאני,
חלק מהם באמת אמרו שהיא הייתה עצובה, שהייתה בדיכאון.
אני לא חושבת שהיא הייתה מאושרת.
כאילו... כלומר, כאילו...
אני לא חושבת שהיית מבחין בזה אם לא היית קרוב אליה.
כי... -כמובן.
היא תמיד נראתה כל כך שמחה, וכאילו...
טוב, אם באמת הכרת אותה,
היא הייתה פשוט... לא יודעת.
אני חושבת שהיא הרגישה שהיא לעולם לא תוכל להשתלב.
האם היא אמרה לך משהו קודם לכן על...
פרט לעובדה ששמת לב שהיא לא מאושרת,
שהיא חושבת לפגוע בעצמה בכלל?
לא.
החברים של טיפאני, ניו ג'רזי טרנזיט ומשרד התובע של מחוז אטלנטיק -
כולם סירבו להתראיין. -
במכון הפתולוגי של ניו ג'רזי בחנו שוב את התיק של טיפאני ב-2018. -
ממצאי ההתאבדות אושרו. -
איך טיפאני הגיעה מביתה
למקום שבו גופתה באה במגע עם הרכבת?
האם היא הלכה?
האם מישהו לקח והסיע אותה לשם?
האם מותה היה סוג של תאונה?
או שמא היה זה רצח?
יש אנשים, בזמן שאנחנו מדברים,
שיש להם מידע על מה שהתרחש.
ואני מתחנן בפניהם שיבואו
ויעזרו למשפחה הזאת.
לזכרה של טיפאני וליאנטה -
לפני שהבת שלי הלכה לקולג',
הבטחתי שאבנה לה מגרש כדורעף.
ואחרי מותה של טיפאני, אמרתי,
"טוב, הבטחתי לה את זה". אז בניתי אותו.
טיפאני נורא רצתה ללכת לקולג' וליהנות מכדורעף.
אבל מישהו לקח את זה ממנה, וזה לא הוגן.
אנחנו צריכים צדק.
טיפאני, אנחנו אוהבים אותך מאוד -
האם זה קשה בכל יום?
בטח. כל יום זו עבודה להתעורר.
כל יום קשה ללכת לישון.
אבל זה מה שעליי לעשות עד שאגלה מי עשה את זה לתינוקת שלנו.
זה ארון של זיכרונות יפים מטיפאני.
ו...
חברים וקרובי משפחה הביאו לכאן דברים
לזכר טיפאני כדי להכניס לארון שלה.
הצמיד של טיפאני כאן.
הוא היה עליה בליל מותה.
אז ענדתי אותו במשך זמן רב.
כאן טיפאני, בתוך כד העץ.
זו קופסת תפילה. אני מתפללת כל לילה.
אחר כך אני שמה פתק כאן בפנים.
"עבור צדק לטיפאני, בתקווה שהאנשים שעשו לה את זה, יבואו ויתוודו".
אני אוהבת אותך, טיפי.
אם יש לכם מידע כלשהו על המקרה, -
אנא צרו קשר עם משרד עורכי הדין פול דמאטו בטלפון 1-609-926-3300, -
או שלחו טיפ באתר UNSOLVED.COM -