DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
DISPEČINK OKRESU OTTAWA 8. 3. 1994
Centrální dispečink.
Tady Národní meteorologická služba Muskegon.
Chci se ujistit,
že ten telefonát nebyl nějaký žert.
Volal jeden z našich dispečerů.
Honíme tam nějaká světla.
- Jak vypadají? - To nevím.
Máme hlášení,
že něco létá ve vzduchu a má to horizontální světla.
Tři až čtyři světla...
Pohybují se vysokou rychlostí nahoru a dolů a po celé obloze.
Co jsem ten večer viděl?
Co se pohybovalo rychlostí nejmíň 116 000 kilometrů za hodinu?
Tohle se vědci připouští těžko,
a proto budu muset říct,
že i když se chovaly inteligentně,
nechovaly se jako lidé.
V dětství si ze mě dělali legraci.
Říkali: „To se mohlo stát jenom Jackovi.“
Přímo se na mě lepily neuvěřitelné náhody.
Zvláštní náhody.
Vyrostl jsem v Muskegonu v západním Michiganu.
Je to krásná oblast.
Jsou tam čtyři roční období.
Tak tohle je dům mého dětství.
Vzpomínám si, jak jsem ve třech nebo čtyřech letech stál před domem,
dychtivý poznat svět.
Co si vzpomínám,
vždycky mě zajímala astronomie a přírodní vědy
a samozřejmě i počasí.
Číst v meteorologických mapách jsem se začal učit,
když mi bylo tak pět nebo šest.
Bydleli jsme u Michiganského jezera.
Vídal jsem, jak se přes jezero valí bouře.
A tak jsem přišel na to, že chci být meteorologem,
už když mi bylo šest.
Osmého března 1994 mi bylo 29 a táhlo mi na 30.
Tehdy jsem třetím rokem dělal v Národní meteorologické službě v Muskegonu.
Měl jsem směnu od 16:00 do půlnoci
a tehdy jsem byl večer ve službě sám, což nebylo neobvyklé.
Teplota byla kolem −7 stupňů Celsia,
vál slabý vítr a viditelnost byla velmi dobrá.
Nejspíš 130 kilometrů i víc.
Nečekal jsem, že se tu noc něco bude dít,
protože meteorologicky se nic nedělo.
Byla velmi jasná, chladná noc.
GRAND HAVEN 22 KILOMETRŮ NA JIH
Tu noc byla jasná obloha.
Byla jsem v kuchyni a mluvila s kamarádkou Ednou.
Měli jsme tehdy telefon s dlouhou šňůrou
a já při telefonování ráda chodím.
Manžel byl v suterénu, seděl tam na gauči a díval se na televizi.
Bylo asi devět hodin večer.
Šla jsem ke kuchyňskému oknu
a tehdy jsem uviděla světla.
Venku byla záře a byla tak jasná,
že jsem si myslela, že to je velký úplněk.
Hned mi to nedošlo.
Ne, viděla jsem čtyři světla. To nemůže být úplněk.
Tak říkám: „Edno, myslím, že mám na zahradě UFO.“
Ta světla byla v jedné linii.
Nehýbala se.
Byla těsně nad korunami stromů za naší pastvinou.
Světlo úplně vlevo se pomalu začalo pohybovat nad stromy.
Pak se zase pomalu vrátilo do formace.
Světlo úplně napravo, tedy na západě,
a taky se začalo pohybovat.
Pak zmizelo. Zčistajasna zmizelo.
Takže zbyla tři.
Neviděla jsem žádnou loď nebo lodě.
Světla byla tak jasná, že jsem za ně neviděla.
Sledovala jsem je celkem asi půl hodiny.
Škoda, že jsem neměla foťák.
Neměli jsme mobily, abychom udělali fotku.
Nejvíc mě překvapilo, že to UFO nevydávalo žádné zvuky.
Moje klisna byla venku,
pásla se a pomalu usínala.
Ani nevěděla, že je má nad hlavou.
Bylo to úplně tiché.
To mě na tom zaráželo nejvíc.
Bylo hrobové ticho.
METEOROLOGICKÁ STANICE MUSKEGON GRAND HAVEN
HOLLAND 35 KILOMETRŮ NA JIH
V roce 1994 jsem byla vdaná,
dceři bylo deset
a synovi čtrnáct.
S manželem Darylem už jsme byli v posteli a děti byly v obýváku.
Joey začala křičet.
„Tohle musíte vidět. Pojďte sem. To musíte vidět.“
Celý obývák byl ve světle reflektoru.
V jasném světle.
Tísňová linka.
Říkali jsme si...
Nevíte něco o těch světlech, co tady blikají?
Jsou jakoby skupina.
Je to jako světýlka na vánoční stromek, ale na nebi.
- Ne. - Nic o tom nevíte?
- Vůbec nic. - Někdo by se na to měl podívat.
Něco takového jsem ještě neviděla.
Nevím, je to zvláštní, ale je to na východě, na jihovýchodě.
Je to dost vysoko.
Na nahrávce z tísňové linky je slyšet, jak v pozadí křičí moje děti.
Manžel řekl: „Jdeme ven.“
Bylo to asi 90 metrů daleko.
Bylo to naproti v ulici
a nedělalo to vůbec nic,
jen se to pomalinku pohybovalo.
Bylo to jiné než letadlo.
Bylo to jiné než vzducholoď.
Bylo to jiné než všechno, co jsem kdy viděla.
Bylo to z chromovaného materiálu.
Mělo to tvar válce.
Otáčelo se to v kruhu.
Neviděla jsem žádná okna, nic takového.
A dole to mělo světla.
Je to jako kruh ze spousty různých blikajících světel.
Zeptala jsem Daryla: „Co to je?“
A on řekl: „Holly, to je UFO.“
Stáli jsme tam asi 15, 20 minut,
než přijel strážník Velthouse.
Byl jsem ve svém hlídkovém voze,
když jsem přijal výzvu z dispečinku,
abych zajel do domu Holly Gravesové a její rodiny.
Pokud jde o UFO, byl jsem skeptický.
Snažil jsem se přijít na nějaké racionální vysvětlení,
že třeba někdo rozsvítil světla nebo že něco hořelo.
Před domem mě přivítala Holly Gravesová s manželem.
Viděl jsem dvě světla
a obě se pohybovala jihozápadním směrem.
Odpovídala letu možná nějakého letadla.
Byla velmi vysoko na obloze.
Jejich barva se měnila z bílé na zelenou
a byla docela blízko u sebe.
Jak jsem je sledoval,
jedno světlo mě zaujalo,
protože se rychle odpoutalo od druhého
a pak pokračovalo na jihozápad.
To bylo jasně vidět.
Bylo to jiné než jakékoliv normální letadlo.
A strážník Velthouse s mým manželem
stáli před domem zhruba dalších deset minut.
A pak strážník odjel.
Tehdy jsem uslyšela, jak Daryl vykřikl.
Řekl, že prý bum a rozdělilo se to na pět světel...
a pak to zmizelo.
Zatímco jsem se snažil jet za světly,
na centrální dispečink okresu Ottawa volali další lidé.
Tísňová linka.
Je tu asi pět světel
a všechna blikají v řadě shora dolů.
- Aha. - Vzlétlo to fakt rychle.
Byla tam čtyři světla a blikala sem a tam.
Je vyloučeno... Letadlo tak široké není.
A pak to začalo... Pak svítila jen tři.
Pak se to začalo otáčet. Byl to kruhový pohyb.
Pak to šlo nahoru a dolů, pak svítila jen dvě světla
a dělo se to samé.
Teď je jen jedno a točí se v kruhu.
Prostě tam visí.
Zformovala skupinu a pak se rozdělila.
Kontaktoval jsem dispečera centrálního dispečinku,
aby zavolal na nějakou radarovou službu,
která by zjistila, co to vlastně lidé hlásí.
A on kontaktoval meteorologickou službu v Muskegonu.
22:00 NÁRODNÍ METEOROLOGICKÁ SLUŽBA
Meteorologická služba.
Kolem desáté večer
mi volali z dispečinku tísňové linky okresu Ottawa.
Dobrý večer, tady tísňová linka okresu Ottawa.
- Jak se máte? - Dobře.
Vy máte přístup k radaru, že?
- Ano. - Ano.
Neděje se něco zvláštního v okrese Jižní Ottawa?
Ptám se proto, že nám volá spousta lidí
a hlásí podivná světla
v Jižní Ottawě, v okrese Severní Allegan v blízkosti města Holland
- Podivná světla? - Ano.
Asi šedesát lidí hlásilo UFO.
Ježkovy voči!
Sedím tu a říkám si: „Kdepak, za tím bude něco víc.“
Jo.
Když řekl,
že na obloze bylo spatřeno UFO, řekl jsem si: No jo.
Jasně, dneska večer hodně lidí pije.
Ale nechtěl jsem říct, ať je pošle do háje:
„Ne, nic takového nevidím.“
Chtěl jsem se na to podívat. Samotného mě to zajímalo.
Jako operátoři radaru jsme se museli naučit,
nejen jak se pozorují atmosférické jevy,
ale jak radar funguje a co ho případně může zmást.
Takže máme důkladnou průpravu,
protože vydáváme upozornění na extrémní počasí a na tornáda
na základě toho, co na radaru vidíme.
Dívám se na to ve svislé rovině a je tam hodně odrazů.
Je to ve výšce asi...
Zmizelo to, ale bylo to ve výšce asi 1 800 metrů.
Mohlo to být letadlo, ale bylo to dost velké.
Moment.
A předpokládal jsem, že to je letadlo ve výšce asi 1 800 metrů,
což nebylo neobvyklé.
Letělo to rychlostí asi 160 kilometrů za hodinu,
což opět nebylo neobvyklé.
Najít letadlo takto ve tmě
je jako být ve sklepě s baterkou,
a hledat mouchu, která tam poletuje,
a mít jen ten soustředěný paprsek.
Občas ji možná zpozorujete
a můžete ji sledovat, ale často ji ztratíte.
Posunulo se to.
Je tam něco velkého. Moment.
Je to opravdu zvláštní.
Ano, přímo u South Haven.
Pohybuje se to k západojihozápadu.
A vypadá to jako velká koule.
Ano, tak nám to popisovali.
To je divné.
Teď se to asi zastavilo.
Na krátkou chvíli, asi na 15 sekund,
se to zastavilo na místě, což je velmi neobvyklé.
Takže jsem hned věděl, že něco není v pořádku.
Tehdy mě napadlo:
Může to být vzducholoď, balón nebo něco takového.
Ale létat v noci uprostřed zimy,
to bylo také neobvyklé.
Vystoupalo to.
Vidím to teď na 3 700 metrech.
A potom jsem měl pocit, že se všechno úplně zbláznilo.
Panebože! Co to je?
Spojovaly se a zas rozdělovaly.
Jo, jsou... Jsou teď tři.
Je mezi nimi asi... 1 500 výškových metrů.
Jsou to velmi silné odrazy.
Prudce stoupají, takže jsou to dost pevné objekty.
Nejsou to srážky ani nic podobného, zvlášť v té výšce.
Ty objekty po všech stránkách vypadaly jako letadlo.
Jen se jako letadlo nechovaly.
Víme, že to bylo pevné.
Bylo to hladké.
Zdálo se, že to dobře odráží paprsky.
Vysoce leštěný kov.
To můžeme určit podle množství energie,
která se vrací v odraženém signálu.
Přišla zpráva od policisty z města Holland.
Prý jestli to nejde určit detailněji.
Říká, že jsou zřejmě tři až čtyři.
Já vidím tři, ale u mě vypadají jako trojúhelník.
To je zvláštní. Ten policista říká, že jsou zelená a červená.
Nevypadá to jako letadlo.
Spojí se a pak se zas rozdělí.
A tohle dělají neustále.
Jsou to obrovské odrazy. Nikdy jsem nic takového neviděl.
Ani když dělám bouřky. A tohle nejsou bouřky.
Jako by... vyskakovaly, kde je napadne.
Nejsevernější objekt poskočil o 30 kilometrů a zastavil se.
Zbylé dva poskočily o 30 kilometrů,
pak znovu vytvořily stejný trojúhelník
a pak se na několik sekund zastavily.
Neznám žádný přírodní jev,
který by hrál hru na napodobování.
Skoro jako by to chtělo být vidět.
Vyděsilo mě to. Měl jsem nahnáno.
Byl jsem nervózní. Třásl jsem se.
Všechny jsou ve výšce asi 2 100 až 3 700 metrů.
To je zvláštní.
Vypadá to, že se všechny pohybují na jih, směrem k Chicagu.
Jsou zhruba nad středem Michiganského jezera.
Tři z nich tvoří trojúhelník u pobřeží v okresu Berrien.
Když se to dostalo nad jižní část jezera Michigan, zastavilo se to
a zůstalo to chvíli na místě.
Sledoval jsem je dvě tři hodiny
a setkávaly se s nimi desítky dalších objektů, které jsem viděl.
Dělaly neuvěřitelné kousky,
třeba vyletěly z malé výšky, řekněme z 1 200 nebo 1 500 metrů,
až do 16 800 metrů
během několika sekund,
což žádné z našich vojenských letadel nedokáže.
Jednou to za necelou sekundu poskočilo 30 kilometrů přes Michiganské jezero.
Takže se to pohybovalo rychlostí 116 000 km/h.
Takovou rychlostí byste doletěli z New Yorku do Los Angeles za dvě minuty.
A nevím o žádné technologii, která by to dokázala tak rychle.
Nebyl to bahenní plyn,
protože meteorologický radar by bahenní plyn neviděl.
Věděl jsem, že to není superrefrakce radarového paprsku
ani odraz vracející se k zemi,
protože jsem věděl, jak se pohybují.
Ale také proto,
že jsem anténu nasměroval pod mnoha různými úhly,
abych vyloučil možnost superrefrakce.
Později jsem zjistil, že to je jediná čistá oblast bez ledu.
Bylo to nejsevernější místo, kam byste dopluli,
aniž byste narazili do ledových ker.
Takže byly nad otevřenou vodou.
Bylo to místo setkání
pro další objekty přicházející z jiných směrů.
Jestli přiletí další, dáme vám vědět.
To budete hodní. Díky moc.
- Dobře, díky, nashle. - Nashle.
Když jsem dotelefonoval s dispečerem,
zavolal jsem manželce a řekl jsem jí, co všechno jsem viděl.
Povídám: „Mohla bys jít ven a podívat se na jižní oblohu,
jestli tam něco nevidíš?“
Bylo pozdě, bylo to uprostřed zimy.
Bála se jít ven. Byla úplně vyděšená.
Prohlásila: „Sama tam nepůjdu.“
Zůstal jsem v práci déle a ještě chvíli to sledoval.
Objekty jeden po druhém mizely, až nakonec všechny pohasly.
Kolegu, který přišel na směnu po mně,
to tolik nevzrušovalo.
Nevěděl, co si o tom má myslet, protože to celé neviděl.
Když jsem tu noc jel domů, všechno se mi honilo hlavou
a nemohl jsem uvěřit, co jsem to viděl.
Celý můj vědecký názor na to,
co všechno může v prostoru existovat,
způsob mého uvažování doznal obrovské změny.
Že toho existuje víc, než si všichni myslíme.
9. BŘEZNA 1994 DRUHÝ DEN RÁNO
Asi v osm ráno začal vyzvánět telefon
a ty telefonáty směřovaly na mě.
Byli to občané, kteří viděli něco zvláštního
a chtěli to nahlásit.
A mě napadlo,
že zavolám dispečerovi tísňové linky okresu Ottawa.
Říkám: „Za jak dlouho byste mi mohli poslat kopii těch hovorů?“
A on na to: „Budu to pro vás mít za hodinu.“
Tak jsem si pro to zajel.
Psal se rok 1994.
Strčil jsem kazetu do magnetofonu
a vyrazilo mi to dech.
Tísňová linka.
Nemám nic naléhavého,
tak mě přerušte, když někdo zavolá.
Připadám si hloupě,
ale nepřelétají dnes večer nad okresem Allegan nebo Ottawa
nějaká letadla nebo vrtulníky?
Nevím, jestli se nějak zabýváte UFO.
Není to naléhavé. Volám, protože jsme viděli UFO.
Jsou tam venku. Nejsou to letadla.
Ti lidé viděli něco, co je buď vyděsilo, nebo ohromilo.
V jejich hlase slyšíte, že to myslí vážně.
Slyšíte jejich úžas.
Podle mě je to velmi přesvědčivé.
Na dispečinku se ale také nahrál
rozhovor s operátorem meteorologického radaru.
Díky němu a dispečerovi se případ liší
od mnoha jiných případů UFO, které jsem viděl.
Vyslechl jsem si pět nebo deset minut, zavolal jsem do redakce a řekl:
„Máme velký příběh.“
Vrátil jsem se do redakce, rychle jsem spíchnul článek
a poslal ho tiskové agentuře.
„NEJZVLÁŠTNĚJŠÍ VĚC, JAKOU JSEM KDY VIDĚL“
VIDĚLI UFO. JE TO ZNAMENÍ Z NEBE?
Když k té události 8. března došlo,
netušil jsem, že pořídili záznam.
DISPEČINK 8. 3. 1994
Kazetu okamžitě předali mému šéfovi
a šéfovi mého šéfa.
A potom se strhla pořádná mela.
RADAR ZAZNAMENAL ZÁHADNÁ SVĚTLA
UFO VZBUDILO ZÁJEM
VOLÁ E. T. DOMŮ OD MICHIGANSKÉHO JEZERA?
BLÍZKÁ SETKÁNÍ?
Obyvatelé měst Grand Haven, Holland a dalších obcí hlásí,
že na noční obloze viděli podivné úkazy.
Něco tak jasného jsem rozhodně nikdy neviděl.
Blikající zelená světla a občas bylo vidět i červené.
Asi deset sekund. Udělalo to...
Pozorovali nás?
Odebírali si vzorky naší atmosféry?
Co vlastně dělali?
VIDĚLI NĚCO ZVLÁŠTNÍHO
Pozorování UFO dne 8. března 1994 v jihozápadním Michiganu
patří k historicky největším případům.
Nejen pro Michigan, ale i pro UFO. Tečka.
Seznamte se s organizací pro studium UFO, MUFON.
Sdružuje lidi, kteří studují zvláštní jevy na obloze.
Chtějí zjistit, co znepokojuje obyvatele Michiganu.
MUFON je největší civilní organizace pro studium UFO na světě.
Fungujeme už víc než 50 let
a máme víc než 4 000 členů ve více než 40 zemích světa.
Přijímáme zprávy o UFO, které nám lidé posílají.
Obvykle dokážeme identifikovat 80 až 95 % všeho, co nám za rok přijde.
Zbytek jsou ty zajímavé případy, které nás ženou kupředu.
Michigan je jedním ze států, kde shodou okolností
máme hlášeno víc pozorování UFO než v mnoha jiných státech.
Vždy jsme v první desítce.
Ale tahle událost z března 1994
měla víc než 300 očitých svědků za jedinou noc.
Nebylo to jen v západní části státu.
Michigan má 82 okresů
a v noci z 8. na 9. března bylo UFO pozorováno ve 42 okresech.
Podle zástupců MUFONu
jde v tuto chvíli o nejžhavější případ UFO v USA.
Nejen kvůli velkému počtu svědků,
ale proto, že tyto objekty byly sledovány na radaru.
Není možné říct, že se nic nestalo.
Je to doložené.
Přístroj zaznamenal něco nepopiratelného.
O tom UFO jsem se dověděla,
když mi zavolala kamarádka z Flintu v Michiganu.
Zavolala jsem do ústředí MUFONu
a oni mě pověřili vyšetřováním tohoto případu.
Co nejrychleji jsem nasedla do auta a jela do Hollandu.
Udělala jsem rozhovory s 20 nebo 30 lidmi,
kteří byli očitými svědky.
Posadili nás do samostatných místností
a požádali nás, ať nakreslíme obrázky
a sepíšeme své svědectví.
- Jak víte, že to bylo něco neobvyklého? - Viděla jsem spodek.
Byl z kovu. Byla na něm světla.
Už předtím se mé články četly po celé zemi,
ale tohle šlo do celého světa.
Reakce byla okamžitá.
Už dva týdny zní v západním Michiganu jedna hlavní otázka:
Proboha, co to je?
Po té události mě kontaktovaly desítky lidí z celého Michiganu.
Pamatuji si, že mi volali dva piloti
od velkých aerolinek.
Letěli do Chicaga nad Michiganským jezerem.
A nezávisle na sobě potvrdili,
že se před nimi nad jezerem pohyboval tento velmi jasný válcovitý předmět
a pak najednou zmizel zcela neuvěřitelnou rychlostí.
Oba chtěli zůstat v anonymitě.
Nechtěli, abych jmenoval jejich společnosti,
zřejmě kvůli silným předsudkům.
Myslím, že lidé, kteří tvrdí, že viděli UFO, si nesou stigma,
protože by to mohlo znamenat, že jsou duševně nemocní.
Jste hloupý. Jste opilý. Jste blázen.
Brzy po té události
jsem přišel do kanceláře,
a kluci vzali papírové talíře,
dali je na sebe a sešili sešívačkou jako létající talíře
a asi padesát jich pověsili na provázcích na strop.
Jen jsem si dal ruce na obličej a pomyslel si: To ne!
Když došlo k té události,
věděl jsem, že mi lidé nemusí věřit
a že můj zážitek může vyznít jako šílenství.
Nechtěl jsem, aby mě lidi považovali...
zvlášť když jsem byl vědec, za člověka trpícího duševní nemocí.
Meteorologická služba nechtěla být známá jako ohlašovna UFO.
Takže se snažili, aby to co nejrychleji vyšumělo.
„UFO A OBJEKTY NA RADARU NESOUVISÍ“
Meteorologické služba uvedla, že za zvláštními odrazy na radaru
může být teplotní inverze, tedy vrstva teplého vzduchu
několik tisíc metrů nad zemským povrchem.
Říká se tomu „rušivé odrazy“.
Tehdy mi řekli, ať s nikým nemluvím a nedávám rozhovory.
Bál jsem se, protože jsem o to místo usiloval celý život.
Kdybych neuposlechl příkazu a mluvil o tom s novináři,
nepochybuji o tom, že by se mě pokusili vyhodit
nebo by se mi pokusili zničit další kariéru.
Můj nadřízený Leo musel poslouchat vedení.
Když jsem mu později říkal, jak se to dotklo mé kariéry,
řekl mi: „Musíš z Michiganu odejít.“
Věděl jsem, že si musím pospíšit a najít si práci kdekoliv jinde,
a to jen kvůli tomu incidentu s UFO.
Ale byl jsem deprimovaný z toho, že musím opustit přátele,
kamarády z dětství a rodinu.
Tak se to podepsalo na mé kariéře.
PĚT MĚSÍCŮ PO INCIDENTU SE JACK ODSTĚHOVAL Z MICHIGANU
A NASTOUPIL U METEOROLOGICKÉ SLUŽBY V ATLANTĚ V GEORGII.
Skoro už jsem to hodil za hlavu,
protože jsem si říkal, že už se nikdy nic dalšího nedozvíme.
Chtěl jsem ale satisfakci, protože si ze mě lidé dělali legraci.
To, co jsem viděl, mi změnilo život.
Je to něco, na co se nezapomíná.
Za 30 let to spotřebovalo spoustu mé mozkové kapacity.
Jak jsem o tom pořád uvažoval, bolela mě z toho hlava.
Doslova mě bolela hlava, jak jsem se snažil soustředit
a rozlousknout to, protože to byla opravdu záhada.
PO 22 LETECH PRÁCE U NÁRODNÍ METEOROLOGICKÉ SLUŽBY
JACK V ROCE 2016 ODEŠEL.
Ty jo! Mám ho!
Byla zveřejněna očekávaná zpráva Zpravodajské komunity USA,
která se zabývá neidentifikovanými vzdušnými jevy, UAP,
běžně známými jako UFO.
Do této zprávy významně přispěla armáda.
Vydal ji Úřad ředitele národní zpravodajské služby.
Našli více než 140 zpráv,
nejstarší z roku 2004,
kdy vyšetřovatelé nemohli najít vysvětlení.
Piloti údajně viděli předměty,
které se pohybovaly s výjimečnou rychlostí a mrštností.
Ty jo!
Letí to proti větru. Vítr vane na západ rychlostí 60 m/s.
Piloti námořnictva, bývalí ředitelé CIA a další říkají:
„Ano, jsou věci, kterým moc nerozumíme.“
V Portoriku byl incident,
kdy byl objekt sledován na letišti,
potom vletěl do vody, vyletěl z ní,
nakonec se rozdělil na dvě části a zmizel.
Je to technologie, které zcela nerozumíme.
A zdá se, že se vzpírá našemu chápání fyziky.
Otázka, zda jde o mimozemský život, zůstává nezodpovězena.
Po mnoha letech se zdá,
že americká vláda a armáda konečně přestává brát UFO na lehkou váhu.
A na základě toho jsem přehodnotil svou vlastní zkušenost.
V ROCE 2021 SE JACK VRÁTIL DO MICHIGANU,
ABY PROVĚŘIL OBJEKTY, KTERÉ VIDĚL TÉMĚŘ PŘED 30 LETY.
Sním o tom už 27 let.
Doufám, že od očitých svědků získám další informace
a zjistím, kde přesně byli,
abych mohl spojit to, co jsem viděl já,
s pozorováním ostatních lidí na zemi a s radarem.
Když vám tornádo potvrdí radar a zároveň ho potvrdí očití svědci,
je to důkaz, že oblastí skutečně prošlo.
Proč by to tak nemělo být v případě UFO?
RESTAURACE A BAR
- Virginie? - Jacku!
- Jack Bushong. Těší mě. - Jack osobně. Moc mě těší.
Mám tolik otázek...
O Virginii Tillyové jsem věděl.
Odvedla důkladnou práci při hledání svědků v terénu.
Ale samozřejmě neměla příliš podrobný popis toho,
co jsem já viděl na radaru.
Vím, že jste to vyšetřovala.
Snažila jsem se s vámi spojit.
- Opravdu? - Ano.
- Zkoušela jsem to několikrát. - Vážně?
Vždycky mi řekli, že nejste k dispozici
nebo že se mnou nesmíte mluvit.
- Nepřišli muži v černém? - Nepřišli, pane jo.
Nic takového.
Je velmi málo lidí, a možná nikdo takový není,
kdo by měl dokumentaci k tomuto případu.
Tenhle případ je větší než jiné, na kterých jsem pracovala...
Bez legrace. Je největší?
- Vážně? - Podle mě ano.
Je tu spousta mezer, které bych rád zaplnil.
Vážně mě zajímají ti manželé, o kterých jste mluvila,
jak měli výhled od Michiganského jezera
v době, kdy jsem to viděl na radaru.
Byla to jedna z nejpodivnějších věcí, co jsem kdy slyšela.
- Osmého března 1994. - Ano.
Byli to mladí manželé, kteří té noci tábořili.
Za ledové noci přímo u jezera.
Žena se po půlnoci probudila.
Viděla vysokou věž z vody.
Prý vypadala jako obrovský vodopád.
Byla tak vysoká, jako kdyby sahala až do nebes.
- Byla nejmíň šest metrů široká. - Aha.
Byla osvětlená zezadu a shora.
Dívali se směrem k Chicagu, na jihozápad.
Oba to tak vyděsilo,
že v rychlosti popadli pár věcí, co ležely kolem,
a vyběhli po schodech, co jim nohy stačily.
„BÍLÝ VODOPÁD“
To, co mi říkáte, dokonale odpovídá tomu, co jsem viděl na radaru
od jedenácti hodin, a trvalo to dlouho po půlnoci.
Sledoval jsem to do dvou hodin do rána.
Na stejném místě.
Tehdy to bylo ve výšce 1 800 metrů.
- Musel to být vysoký vodopád. - To máte pravdu.
To je neuvěřitelné.
K těmto událostem často dochází v blízkosti velkých vodních ploch.
- Zdá se, že Velká jezera jsou epicentrem. - Velmi...
- Je tu sladká voda. - Slyšela jsem to tolikrát.
Velká jezera jsou největší sladkovodní oblastí na Zemi.
Jako kdyby ty objekty hledaly otevřenou vodu a našly ji přímo tady.
Takže to musí nějak souviset.
Vždycky jsem ho chtěla poznat.
Toho „chlapa od radaru“.
Řekl: „Viděl jsem, co jsem viděl.“
Takže je jasné, že nejsme blázni.
Nebyl to žádný přelud.
To pozorování z roku 1994 mělo vliv na mou popularitu.
Lidé se často ptají velmi upřímně.
Ale kdyby záznam pořízený operátorem radaru neexistoval,
ovlivnilo by mě to asi jinak.
Bylo by to pro lidi negativnější nebo hůř uvěřitelné.
Viděli jsme to na východní obloze.
Viděli jsme... asi by se to dalo nazvat kovový...
- Ano, to jsme viděli. - Ano?
Viděl jsem něco, co jsem nikdy předtím neviděl.
Na těch dvou světlech bylo pro mě zajímavé to,
že se jedno od druhého oddělilo nápadně vysokou rychlostí.
METEOROLOGICKÁ STANICE
Viděl jsem ty objekty mezi městy South Haven a Benton Harbor,
a přitom svědkové a policista v Hollandu
neuměli říct, jak byly daleko a vysoko.
Já ano.
Viděl jsem přesně, jak jsou daleko a jak jsou vysoko.
A zcela to souhlasilo s tím, co viděli.
Teď jsem si stoprocentně jistý, že jsme viděli totéž.
Není o tom pochyb.
Nejpodivnější věc jsem té noci uviděl,
když jsem paprskem radaru sledoval jeden z objektů
a on se rozdělil na několik objektů.
A začaly tvořit trojúhelníky a různé rotující útvary,
a dokonce rotovaly tak, že přecházely z horizontály do vertikály.
Ale velmi zvláštní bylo to,
že každý trojúhelník byl dokonale zarovnaný s paprskem radaru.
Kdyby byl v jakékoli jiné poloze,
neviděl bych všechny objekty v jednom paprsku.
Bylo vyloučeno, že by něco mělo tuto schopnost,
ledaže by to vědělo, kde se nachází radar.
Na to musíte být poměrně inteligentní.
Skoro jsem uvažoval, jestli takhle nekomunikují.
Pořád se musím ptát: Co jsem to té noci viděl?
Co jsem to viděl, že se to pohybovalo rychlostí 115 000 km/h
minimálně jednu sekundu?
Co to bylo?
Co myslíte, že jste viděli?
Bylo to UFO.
Vím to.
Co myslíte, že jste viděl vy?
Na to se neodpovídá snadno,
protože člověk nechce působit jako cvok.
Ale prověřil jsem všechno, co se dalo.
Vypadalo to jako extrémní technologie, která je o stovky let jinde.
Pokročilejší než ta naše.
Nikdo nemůže přesvědčivě říct, že to jsou mimozemská plavidla.
Na druhou stranu
se dívám na vesmír
a vidím noční oblohu.
A mám pocit,
že v tom obrovském vesmíru nejsme sami.
Už je to skoro třicet let
a nesmírně mě těší, že jsem to tenkrát zažila.
Když se tím probírám, vrací mě to skoro třicet let zpátky.
Děti byly malé.
Je to UFO.
Jsem ráda, že to moje děti viděly.
Dvě nejlepší věci, co se v mém životě přihodily,
byly moje děti.
A ta noc je na příčce hned pod nimi.
Jsem z toho naměkko a to já být nechci.
Doufám, že všichni na světě pochopí, co jsme tu noc viděli.
Když přicházejí hlášení o UFO,
předpokládáme, že to je jen malá část lidí,
kteří možná něco viděli.
Dozvěděli jsme se jen malý zlomek příběhů, které se tu noc odehrály.
Je jich mnohem víc.
A chtěl bych všechny vybídnout, aby se o svůj příběh podělili.
Proč to neudělat právě teď?
Je načase o tom mluvit.
Doufám, že se najdou svědci, kteří se mě pokusí kontaktovat
a budou mi vyprávět, jak tu událost z 8. března 1994 prožili.
Pokud konečně nezjistíme, co se stalo, a nenajdeme důkazy,
téhle posedlosti se nezbavím a budu se na to dál snažit přijít.
Klidně se o to budu snažit po zbytek života.
POKUD JSTE VY NEBO NĚKDO, KOHO ZNÁTE,
VIDĚLI 8. BŘEZNA 1994 NAD MICHIGANSKÝM JEZEREM
NEVYSVĚTLITELNÉ JEVY, NAVŠTIVTE WEB UNSOLVED.COM.
Překlad titulků: Miroslav Pošta