סדרה תיעודית של NETFLIX -
אוהיו, כביש בין-מדינתי 75, 80 ק"מ מגבול מישיגן -
מוקד חירום, איך אפשר לעזור?
היי, כאן דירדרה ממחלקת התחבורה מחוז הנקוק.
החבר'ה שלנו כסחו עשבים בכביש בין-מדינתי 75...
ונתקלו בשק שינה מוזר.
ומשהו קשור בתוכו.
שק השינה הזה נמצא,
ליד שורת עצי אורן לאורך כביש בין-מדינתי 75.
ניגשתי והרמתי את שק השינה
והבנתי שיש בו משהו כבד.
מגודלו של שק השינה,
חשבנו שאולי שמו בו כלב של מישהו.
וכיוון המחשבה היחיד שלנו היה, "אולי יש שם ילד".
חשבנו שעדיף לקרוא לאנשי הסיור. לא רצינו לפתוח אותו.
שוטר מסיור התנועה של אוהיו הגיע.
ואז הוא פתח את שק השינה והסתכל פנימה.
הוא הסתכל שוב ואמר, "אני חייב לראות את זה שוב".
ואז אמר, "יש פה כף רגל, אין ספק".
השרידים היו מהחלק התחתון של גופה.
היו רגליים שמחוברות לישבן,
אבל כל החלק מהטבור ומעלה היה חסר.
הוא בותר.
האדם שעשה את זה,
מה הוא חשב לעצמו, ככה לבתר
גוף אנושי לחתיכות?
מה עבר לו בראש?
בני אדם מסוגלים לעשות מעשים מרושעים מאוד.
מחוז ויין, מישיגן -
בית ספר תיכון ריוור רוז' -
כאן נערך טקס ההלוויה של בני דיוויד.
האולם הזה היה מלא מפה לפה.
כולם עמדו.
אנשים נשענו על הקירות, מילאו את המעברים.
היה ממש מדהים לראות כל כך הרבה אנשים.
לחשוב שדיוויד נגע לליבם של כל כך הרבה אנשים.
מה המצב? כאן דייב קרטר מ"לאוויש האביטס אלטימייטד".
יש לי דברים שאני רוצה להשיג, היום, מחר, עוד חמש שנים,
עוד עשר שנים, ואני בטוח ביכולת שלי.
ברגע שאשיג את המטרות שלי אמשיך למטרה הבאה.
דיוויד היה בן 39 כשהוא נהרג.
מה המצב, בן שלי?
הוא אהב לכייף. הוא היה בחור רציני אבל אהב לכייף.
גבוה, נאה, ספורטיבי.
דיוויד היה החבר הכי טוב שלי.
דיוויד היה האדם שאליו הייתי הולכת לקבל עצה.
הוא היה גאה בכל מה שעשה.
דיוויד עבד קשה מאוד.
הוא עבד במשרה מלאה במפעל ייצור,
ובמקביל פיתח קו בגדים משלו בשם "לאוויש האביטס אנלימיטד".
כשדיוויד ואני הכרנו, היינו בני תשע.
דיוויד היה החבר הכי טוב שלי.
הוא היה אדם שיכולתי לבטוח בו,
אבל תמיד שמרנו על מערכת יחסים אפלטונית.
שמנו לעצמנו גבולות.
דיוויד תמיד רצה להתבגר, להקים משפחה ולהתחתן.
הוא תמיד היה אדם ישר ונאמן.
וכשהוא הפך לאבא, זה רק התחזק.
הכול סבב סביב הבן שלו.
הוא היה אבא מאוד מעורב בגידול של די-ג'יי.
הקשר שלי עם אבא שלי, היה כמו עם חבר הכי טוב.
תמיד עשינו דברים יחד.
אי אפשר היה לנתק את הקשר בינינו.
דיוויד מצא חן בעיניי ממבט ראשון.
הוא היה מצחיק. הוא פשוט הצחיק אותי.
אז התחלנו לצאת ועשינו חיים.
הייתי בת 19.
הוא בטח מלאו לו 20.
כשדי-ג'יי נולד,
דיוויד היה נרגש מאוד.
הוא בקושי הספיק להעיף מבט על די-ג'יי ומייד רץ במסדרון וצרח, "יש לי בן!"
דיוויד ואני היינו יחד לסירוגין משנת 2000 עד 2014,
אבל נשארנו ביחסים קרובים כהורים לדי-ג'יי.
קדימה! תנצח! דיוויד קרטר ג'וניור, מס' 46 -
לאחר מכן לדיוויד היו הרבה חברות.
אין ספק שהיו לו הרבה קשרים ובחורות.
ובאמצע מרץ 2018,
דיוויד התחיל להסתובב עם בחורה הצעירה שמעולם לא פגשתי קודם.
הוא בא והציג אותה.
"זאת חברה שלי, תמי".
תמי ודיוויד למדו יחד בתיכון.
הם חידשו את הקשר ביניהם במסיבת יום הולדת של חבר משותף,
קשר שבסופו של דבר הפך למערכת יחסים.
תמי עבדה במרכז הרפואי דטרויט.
תמי הייתה גם סוכנת נסיעות,
וסיפרה לי שיש לה תאומים.
היו לה בן ובת שהיו אז בני 18.
תמי ואני הכרנו בתיכון.
תמי, דיוויד, אנג'לה -
דיוויד, תמי ואני למדנו באותה כיתה.
האישיות שלה בתיכון הייתה תוססת מאוד.
באותה תקופה היא הייתה חברה די טובה שלי.
אבל אחרי התיכון, הדרכים של רבים מאיתנו התפצלו.
בסביבות מרץ 2018,
גיליתי שדיוויד ותמי יוצאים. זה היה מפתיע,
אבל כידידים, רצינו את הטוב ביותר זה לזה.
ואם דיוויד היה מאושר, הייתי מאושרת בשבילו.
הם בילו הרבה זמן ביחד,
הם נפגשו כל יום. חשבתי, "טוב...
"אולי היא האחת שאבא שלי ישאר איתה ויתחתן איתה."
אני יכולה לומר שדיוויד נראה מאושר. אני מאמינה שהיה להם כיף יחד.
אני מאמינה שהיה להם טוב בששת החודשים שהם היו יחד.
אבל היא הייתה אובססיבית מאוד לגבי דיוויד.
אני לא מנסה להתערב יותר מדי
בענייני הלב של ילדיי.
אבל כשכבר היינו נפגשים,
היא הייתה משגיחה על דיוויד.
אם הוא היה מדבר עם מישהי אחרת היא הייתה שמה עליו עין.
בכל יום שראינו את דיוויד, ראינו גם את תמי.
היא לא התרחקה ממנו.
לא חיבבתי את תמי מהרגע שהכרתי אותה.
כולם חשבו, "את האחות הקטנה והמשוגעת.
"את לא אוהבת אף אחת."
חשבתי, "ייתכן, אבל היא לא מוצאת חן בעיניי".
30 בספטמבר 2018 -
30 בספטמבר היה יום ראשון רגיל לגמרי.
די-ג'יי התכונן ללכת לבית של אבא שלו בערב.
ואז קיבלתי מסרון מדיוויד, שאמר,
"אני לא מרגיש טוב. אני לא בטוח מה יש לי.
"אבל לדעתי לא כדאי שדי-ג'יי יבוא הנה הערב."
ניסיתי לשלוח לו מסרון בעצמי.
קיבלתי תשובה מאבא שלי שאמר שהוא חולה, מאוד חולה,
ולא רוצה שאף אחד יהיה לידו.
די-ג'יי אמר, "יש לי דברים שאני צריך להביא מהדירה של אבא".
אמרתי, "בסדר".
כשהגעתי לבית של אבא שלי,
ראיתי את תמי מוציאה את הזבל.
אמרתי, "היי". היא ראתה אותי.
ואז היא רצה לדלת הדירה. כלומר, ממש רצה.
וכשהגעתי לבית של אבא, הדלת הייתה נעולה.
אפשר היה להניח שכיוון שראתה אותי, שתשאיר אותה לא נעולה.
אבל היה לי מפתח.
אז נכנסתי, והיא ניגשה אליי ואמרה, "היי, די-ג'יי, מה המצב?"
אז שאלתי אותה, "היי, ראית את מטען הטלפון שלי?"
היא אמרה, "לא, לא ראיתי אותו".
ושמתי לב שדלת חדר השינה של אבא שלי סגורה, וזה היה מוזר.
ואז היא סגרה גם את דלת המקלחת שלו.
חשבתי לעצמי שזה די מוזר.
אמרתי, "כיוון שאני כבר בבית של אבא, רק אשאל מה שלומו?", משהו כזה.
והיא אמרה, "לא, הוא לא פה. הוא יצא להליכה".
חשבתי לעצמי, "זה די מוזר. הוא חולה. קר בחוץ. מי יוצא ככה להליכה?"
זה לא היה הגיוני.
אבל הייתי חייב להגיע לבית של סבתא שלי.
אז פשוט הלכתי.
הכרתי את דיוויד 19 שנה.
הכרנו במפעל. עבדנו יחד 12-10 שעות ביום,
והיינו קרובים מאוד.
הפעם האחרונה שראיתי את דייב הייתה ביום חמישי ההוא.
היינו צריכים לעבוד ביום ראשון,
אבל דייב לא בא לעבוד ביום ראשון.
זה היה מאוד חריג שדייב מחמיץ משמרת של שכר כפול.
ביום שלישי, דייב נעדר מהעבודה כבר שלושה ימים.
אמרתי, "לא. משהו פה לא בסדר".
ביום שלישי קיבלתי שיחת טלפון.
רוג'ר אמר, "זה היום השלישי שהוא לא מגיע לעבודה.
"אז אולי תוכלי לגשת לדירה שלו רק כדי לבדוק אם הוא בסדר?"
אז התקשרתי אליו.
הגעתי ישר לתא הקולי.
ואז התקשרתי לחברה של דיוויד, תמי.
אמרתי, "היי, דיוויד בסדר?"
היא אמרה, "לא דיברתי איתו מאז יום ראשון".
אז דריק, בעלי, ואני ניגשנו לדירה של דיוויד.
אנחנו רואים שהמכונית של דיוויד בחניון.
הגענו לדלת, דפקנו בדלת. אף אחד לא פותח.
אז אחזתי בידית של הדלת,
והדלת לא הייתה נעולה.
אני מתחילה להיבהל, "למה היא פתוחה?
"הוא תמיד נעל את הדירה."
באותו רגע ידעתי שמשהו לא בסדר.
אז התקשרתי לאבא שלי,
והתקשרתי גם לסמיה, אימא של די-ג'יי.
טיישה אמרה, "אבא, התקשרו אליי מהעבודה של דיוויד.
"אחד מחבריו אמר שהוא לא הגיע לעבודה כבר שלושה או ארבעה ימים."
אמרתי, "מה?"
כולנו עלינו לדירה.
הסתכלתי מסביב וחשבתי לעצמי,
"דיוויד בחיים לא היה עוזב את הדירה ככה.
"הוא לא היה מגבב את הסדינים שלו וסתם ככה תוקע אותם בארון."
נכנסנו לחדר של דיוויד,
והמיטה לא הייתה מוצעת.
אחי חולה סדר וניקיון.
דיוויד אף פעם לא יצא מהבית בלי לסדר את המיטה.
אז אני מסתכלת מתחת למיטה.
ויש שם כתם אדום ענק
ויכולתי לראות שהזיזו את המיטה כדי לכסות את הכתם כי היה שם שטיח,
והיה רווח בין הסימן בשטיח למיקום המיטה
כך שאפשר היה לראות שהזיזו אותה.
הורדתי את השמיכה מהמיטה,
ואז ראיתי מה שנראה לי כמו...
דם.
ובחלק העליון של המזרן היה חור.
הסתובבתי בחדר.
היה חור בפינה השמאלית התחתונה של דלת הארון.
כיוון שהייתי חייל, ידעתי שזה חור מקליע.
הבנתי, "טוב. משהו פה לא בסדר".
אמרתי לכולם, "כולם לצאת החוצה".
הלכנו למשטרת מלווינדייל ודיווחנו על נעדר.
אנחנו מחפשים, מתקשרים לבתי חולים. אני מתקשרת לחדרי מתים.
אחר הצהריים, חוקרי משטרת מישיגן
חיפשו רמזים ליד הכביש העוקף ורחוב אלן.
משטרת מלווינדייל גידרה את הדירה.
היה להם שופל.
הם עברו על האשפה,
ובדקו שקיות זבל ודברים כאלה.
בינתיים,
רק חיכינו לשמוע אם מישהו מצא אותו.
פרסמתי בפייסבוק.
"אם מישהו ראה את דיוויד, בבקשה ספרו לי."
כשדיוויד קרטר לא הגיע לעבודה השבוע,
משפחתו התריעה על כך.
המשטרה והמשפחה מחפשים כל עזרה שהיא
מכל מי שמכיר אותו...
ביום שלישי בערב,
אחרי שראינו את הכתם ואת חור הקליע,
התקשרתי לתמי ואמרתי,
"תמי, אני אשאל אותך עוד פעם אחת. איפה אחי?"
והיא ענתה, "טיישה, אני לא יודעת על מה את מדברת.
"לא ראיתי אותו מיום ראשון."
והיא לא הפגינה שום סימני דאגה מכך שאמרתי לה שהוא נעדר.
אמרתי, "טוב. אם אגלה שיש לך קשר לאחי, ולכך שלא הצלחתי למצוא אותו, תהיה לנו בעיה".
תמי הייתה בעבודה.
היא פשוט התנהלה כאילו זה עוד יום רגיל.
היא נכנסה לרשתות החברתיות כמה פעמים.
היא פשוט ניהלה חיים נורמליים.
זה היה לא ייאמן בעיניי
שבחורה שהייתה איתו כמעט כל יום במשך שישה חודשים,
לא תעזוב את העבודה ותבוא איתנו כדי לחפש את דיוויד.
אי אפשר היה להשיג אותה. את החברה שלו.
לא נראה שאת מודאגת כמו כולם.
1 באוקטובר 2018 יום לפני שדווח על דיוויד כנעדר -
עובד במחלקת התחבורה גילה שק שינה בשולי כביש 75...
הפתולוג של מחוז הנקוק פסק
ששרידי הגופה שנמצאו בשולי כביש 75 הם מקרה רצח.
חושדים שהקורבן היה מוטל בצד הכביש המהיר כמה ימים.
החוקרים בודקים דיווחים על נעדרים.
מכסחי העשבים של מחלקת התחבורה אוהיו
מצאו שק שינה בין העשבים בשולי כביש בין-מדינתי 75.
בתוך שק השינה
נמצא חלקה התחתון של גופה.
כל מה שהיה לי זה פלג גוף תחתון ורגליים.
נראה היה לי שהגבר הזה
היה שחור או מעורב.
אורך הרגל הפנימי שלו היה כ-90 ס"מ.
כלומר אדם די גבוה.
במהלך הנתיחה,
מצאנו קעקוע מאוד ייחודי על רגל שמאל.
זה היה קעקוע של פיטבול עם עיניים אדומות.
זה יוצא דופן.
אז שלחנו את התמונה למלווינדייל, מישיגן,
שם דווח על נעדר.
3 באוקטובר 2018, יום לאחר הדיווח על דיוויד כנעדר -
מפקד המשטרה של מלווינדייל התקשר אליי וביקש ממני לבוא
כי רצה לשאול אותי כמה שאלות.
הוא התעניין מאוד בקעקוע.
אמרתי לו שהיה לו קעקוע של פיטבול על הרגל.
אז שאלתי את המפקד,
"מצאתם אותו?" והוא אמר, "כן".
אלטון ודיוויד קרטר -
מבחינתי, כיוון שהייתי חייל,
מוות הוא חלק מהחיים.
זה בלתי נמנע.
אבל לא חשבתי שזה יקרה לבן משפחה בצורה כזאת.
זה קשה.
מאוד קשה.
ליוויתי את מר קרטר לתחנת המשטרה.
לעולם לא אשכח את זה.
זה היה שובר לב.
אני נוסע בחזרה מתחנת המשטרה.
אני לא רוצה לראות את הפנים של טיישה.
קרטר -
בעלי נוסע, והוא עוצר, ואני רואה את זה על הפנים שלו.
אני רואה את זה על הפנים שלו,
והוא יוצא ומחבק אותי ואומר, "בו, הוא איננו".
לא היו לי מילים. הרגשתי כאילו חטפתי אגרוף בבטן.
דאגתי לאימא שלו.
כל הדברים שעברתי, שעשיתי, זה כלום.
אני לא יכול לחשוב על שום דבר
שהיה קשה יותר מלספר לה שזה הבן שלנו.
היא פשוט נשברה.
כאילו הכול התנקז ממנה.
לא יכולתי לעשות דבר...
מלבד לחבק אותה.
זה כל מה שיכולתי לעשות.
שאלתי את הדוד שלי, "מה קרה?"
רציתי לדעת. הוא לא סיפר לי בהתחלה.
אמרתי, "מה קרה?
"אתה חייב לספר לי. זה אבא שלי."
ו...
הוא אמר, "כן, מצאו את אבא שלך אבל הם מצאו אותו מבותר.
"הגופה שלו בותרה."
פשוט הלכתי משם ולא רציתי להסתכל על אף אחד.
ישבתי שפוף לצד המכונית, על הדשא,
בוכה, מלא כעס ועצב.
אבא שלי היה אדם שהערצתי מאז שנולדתי.
מעולם לא הרגשתי כל כך חסרת תחושה.
החברה והאחות שבי...
רצו לרדת לשורש העניין.
מי עשה לך את זה?
אני מכוון את כל החיצים שלי אל תמי
כי היא האדם האחרון שראה אותו.
אמרתי, "טוב,
"תמי היא המפתח. היא יודעת מה קרה."
כמה שבועות לפני שדיוויד נרצח, הוא שאל את בת דודה שלי,
"היי, רוצה ללכת לקולנוע?"
אז הם הלכו לראות סרט. בת דודה שלי נהגה.
כשהם חזרו לדירה של דיוויד, כל ארבעת הצמיגים של דיוויד היו חתוכים.
דיוויד אמר, "אלוהים אדירים".
אני מאמינה שהוא ידע אז שתמי עשתה את זה.
שתמי חתכה לו את הצמיגים
כי היא בטח כעסה שהוא הלך עם בת דודה שלי לסרט
ולא איתה.
מי עושה דבר כזה?
אישה כועסת. זאת המסקנה שלי.
"בסדר. היא כועסת. היא כזה טיפוס."
כשאדם מקנא,
וכשאדם הוא אנוכי,
אין גבול למה שהוא מסוגל לעשות.
28 בספטמבר 2018 -
ביום שישי בערב לפני שדיוויד נעלם,
כל המשפחה הלכה למשחק פוטבול של די-ג'יי.
זו הייתה הפעם האחרונה שראיתי את דיוויד,
והפעם האחרונה שאחותו ראתה אותו.
הפעם האחרונה שבנו ראה אותו.
דיוויד ותמי כבר היו במגרש כשאני ובעלי הגענו.
דיוויד צפה במשחק.
כן! מעולה!
דיוויד צחק והתבדח איתנו
וקרא קריאות לכיוון המגרש באותו הזמן.
זרקנו פופקורן ונהנינו מהמשחק.
דיוויד ותמי הגיעו למשחק יחד,
אבל לא היו יחד במשחק.
שאלתי את אחי, "אתם בסדר? למה היא לא מצטרפת?"
הוא אמר, "היא תהיה בסדר".
חשבתי שאולי הם רבו. הם לא דיברו.
הסתכלתי רגע לכיוון היציעים,
ותמי נעצה בי מבט רצחני,
ישר בפרצוף,
וזה היה כאילו ראיתי את השטן.
זה לא עוזב אותי עד היום. אני עדיין רואה את המבט שלה.
אני מאמינה שאחי דיוויד נפרד מתמי.
אני מאמינה שבלילה אחרי משחק הפוטבול,
מה שקרה ביניהם היה הקש ששבר את גב הגמל מבחינתו.
והוא אמר, "אני לא יכול יותר", והיא לא הייתה מסוגלת לקבל את זה.
אני מאמינה שהיא קינאה בקשר של דיוויד עם כולם,
איתי, עם הבן שלו, עם ההורים שלנו.
אני מאמינה שהיא קינאה בסופו של דבר בכל מי שהיה איתו בקשר.
אבל אף פעם לא חשבתי שתמי מסוגלת לרצוח.
אף פעם.
אני חושב שהוא ניסה לחשוב איך לעזוב אותה.
לקח לו זמן לעשות את הצעד הזה.
זה כי היא הייתה כל כך רכושנית.
היא ידעה שדייב רוצה להיפרד, וזה הצית בה טירוף כאילו...
"אם הוא לא שלי, הוא לא יהיה של אף אחת".
ביקשתי מהמשטרה שיבדקו את תמי,
אבל המשטרה לא סיפרה לנו מה הם עשו
או מה הם מצאו.
5 באוקטובר 2018, ארבעה ימים אחרי שנמצאו שרידי גופתו של דיוויד -
כמה ימים אחרי שקיבלנו את החדשות על דיוויד,
לאחיין שלי היה משחק פוטבול.
המאמן הראשי שאל אותי, "אתה צריך קצת מנוחה מפוטבול?"
אמרתי לו, "לא, כי אני לא מתכוון להפסיק.
"זה לא משהו שאבא שלי היה רוצה שאעשה."
בליל המשחק, זה היה מטורף.
כולם הפגינו כלפיי אהבה.
משפחה וחברים. כולם ישבו זה ליד זה ביציעים.
זה היה כאילו כל היציעים מלאים בבני משפחה.
יש ציטוט שאבא שלי לימד אותי,
"מה שלא יהיה, תמיד תמשיך הלאה, ויהי מה."
אז לפני המשחק ההוא אמרתי לעצמי, "אני הולך לשחק.
"אני הולך לשחק בשבילו."
זה אולי מטורף להגיד, אבל לא אני שיחקתי באותו ערב.
באמת הרגשתי כאילו הוא בתוכי מבצע את המהלכים
שבכלל לא ידעתי שאני יודע לעשות.
אני אוהב אותך, אבא -
הקבוצה של די-ג'יי ניצחה 64-0 -
במהלך משחק הפוטבול של די-ג'יי, אבא שלי התקשר אליי.
ואבא אמר, "אני צריך להגיד לך משהו".
הוא אמר, "תפסו אותה". ואני שואלת, "את מי?"
והוא אמר, "עצרו את תמי".
הידיעה שתמי נעצרה באותו לילה,
הרימה את המצברוח של כולם.
זה שימח אותנו.
פשוט לא האמנו. "אלוהים! הם תפסו אותה.
"נזכה לצדק."
כולם דמעו ופשוט שמחנו.
אבל כעבור כמה ימים היא שוחררה.
בעל העניין שנעצר ביום שישי, שוחרר.
כך לפי משטרת מלווינדייל, שאישרה את המידע מאוחר הלילה.
החקירה עדיין נמשכת.
תמי ויליאמס הובאה לחקירה במשטרת מלווינדייל.
נערכו כמה תשאולים.
היא שוחררה עד להמשך החקירה.
אני מוגבל בפרטים שאני רשאי לחלוק
כי אני לא רוצה שזה ישבש לנו את החקירה.
אבל מה שאני יכול לומר זה
שלא היה להם מספיק חומר באותו זמן כדי לעצור אותה ולהאשים אותה.
השחרור שלה, מבחינתי,
היה כמו בעיטה בבטן.
הם יכלו להחזיק אותה 72 שעות בלבד.
הם צריכים לאתר את שאר השרידים שלו
כי הם צריכים את סיבת מוות.
10 באוקטובר 2018, יומיים אחרי שחרורה של תמי -
התפתחויות חדשות הערב בחקרית הרצח של אב ממלווינדייל.
שרידים נוספים שלו התגלו לאורך כביש בין-מדינתי 75, מדרום לפינדליי.
מקום השרידים הראשונים -
הם מצאו חלק גופה נוסף
שרידים נוספים התגלו ב-10/10/2018 -
בשולי אותו כביש שבו נמצאו השרידים הראשונים.
הם שלחו אלינו את שרידי הגופה הנוספים,
שהיו בתוך תיק שחור קטן עם רצועות אדומות.
בתיק היה ראש אדם.
הוא היה עטוף בשקיות מכולת קטנות עם ידיות.
אחת השקיות הייתה קשורה מתחת לסנטר שלו.
16 באוקטובר 2018 שמונה ימים אחרי שחרורה של תמי -
קיבלנו את השיחה השלישית על כך שנמצאו שאר השרידים
במזוודה צבעונית קטנה.
עם פרחים גדולים ובוהקים.
ובתוך המזוודה הייתה שמיכה.
ובתוך השמיכה היו שאר שרידי גופתו.
היו בה פלג הגוף העליון, שתי זרועות, שתי כפות ידיים, עם כל האצבעות.
עכשיו אפשר היה לחבר את כל הגוף.
פצע ירי בראש -
היה לו פצע ירי
כאן...
מתחת לתנוך האוזן לכיוון הגב.
הפצע עבר מפה.
פצע היציאה היה בקצה הראש.
היה לו פצע ירי אחד.
מטווח קצר מאוד. כמעט מגע.
עכשיו קיבלנו את סיבת מוות.
סיבת המוות: פצע ירי -
לא היו ראיות לפצעי הגנה,
לא היו ראיות למאבק,
ולא ראיות לפציעה אחרת בשום מקום.
גבר גבוה במשקל 85 ק"ג לא משיב מלחמה?
הוא לא ראה את האקדח מגיע?
האם הוא ישן?
האם הגבילו את תנועתו באופן כלשהו?
אני לא יודעת.
דוקסילמין 1.2 מ"ג לליטר -
מעניין לציין שהתגלה בדמו אנטיהיסטמין.
זה גורם לנמנום.
אני מאמינה שהמוות שלו היה מהיר.
אני חושבת שב-29 בספטמבר,
אחי הלך לישון.
לתמי היה מפתח נוסף לדירה של אחי
ואני מאמינה שהיא נכנסה בזמן שאחי ישן...
וירתה לו בראש.
דיוויד קרטר -
נשלחו הודעות מהטלפון שלו
כדי לגרום לאנשים לחשוב שהוא מסמס,
אבל זו הייתה היא.
הנחתי שהמסרונים...
בהתחלה הנחתי שהם ממנו,
כי לא הייתה לי סיבה לחשוב שהם לא ממנו.
אבל כשקראתי שוב את ההודעות,
אופן הניסוח...
הוא לא היה מנסח את זה ככה.
אחרי שהוא מת,
אני חושבת שהאחראי למותו
נאלץ להתמודד עם בעיה ענקית.
"איך אצליח להיפטר מאדם שמשקלו 86 ק"ג וגובהו 1.93 מ'?
"לא אוכל לסחוב אותו במדרגות."
רק שרידי החלק התחתון של הגופה שקלו 33 ק"ג.
לדעתי, ביתור הגופה במקרה זה היה יותר מסיבות לוגיסטיות, כדי לאפשר להזיז אותה.
הוא בותר באמצעות חיתוך.
לא באמצעות מסור.
זה היה, לדעתי,
כפי הנראה לא יותר מסכין מטבח רגיל.
אבל זה לקח קצת זמן.
אי אפשר לבתר גופה לשלושה חלקים
בפרק זמן קצר מאוד באמצעות מכשירים כאלה.
העובדה שהיא לא רק ירתה לחבר שלה בראש
אלא גם ביתרה את גופתו,
קנתה את הפריטים שגופתו נמצאה בהם בסופו של דבר,
ואז נסעה ופיזרה אותם לאורך כביש 75...
ואז התעוררה והלכה לעבודה למשך שאר השבוע,
זה אומר לי שהיא פסיכופתית.
אנחנו רק מחכים למילה מהם שהם לוקחים את תמי.
האזכרה מתקיימת ב-27 באוקטובר.
חג ההודיה מגיע. חג המולד מגיע.
ורק בינואר 2019
גילינו שבאוקטובר 2018 תמי ברחה ממישיגן.
ויליאמס במנוסה מאז אוקטובר.
...תמרה רנה ויליאמס,
ומהמשטרה אומרים שהיא רצחה וביתרה את החבר שלה במלווינדייל.
תמרה, אם את שם, תסגירי את עצמך, מותק.
את לא יכולה להמשיך לברוח.
ועכשיו עורכים אחריה מצוד כל כך אינטנסיבי, שגייסו לכך את שירות המרשלים.
שירות המרשלים של ארה"ב מטפל במקרים
של אנשים שביצעו פשעים מתועבים וחמורים
ובדרך כלל נמצאים במנוסה בגלל הפשעים שלהם.
אנחנו מאתרים אותם ומביאים אותם לדין.
צו מעצר הוצא עבור החשודה ברצח במלווינדייל -
התיק הזה היה אכזרי ביותר מטבעו.
האיש הזה נמצא מבותר לכמה חלקים,
ונדרש אדם מיוחד כדי לעשות דבר כזה למישהו.
זה היה מחושב. זה היה מתוכנן.
השקיעו בזה מחשבה.
תמי מואשמת ברצח,
ביתור, שיבוש ראיות ושימוש בנשק חם.
אנחנו מדברים על אישה מסוכנת.
הנשק שהשתמשו בו לא נמצא.
אז היא ודאי חמושה ומסוכנת.
למדתי לא מעט על תמי ויליאמס במהלך החקירה שלי.
ב-16 באוקטובר 2018 היא נראתה באן ארבור, מישיגן.
לפי רישומי כרטיס האשראי שלה,
בוצעו מספר משיכות מזומנים ממכשירי כספומט.
היא סעדה ארוחת ערב.
אני יכול להגיד לכם שיש צילומים שלה במסעדה.
אחרי הארוחה, היא ישבה שם זמן מה,
שתתה והכול.
היא יצאה החוצה, העמיסה דברים על ריקשה,
וביקשה מנהג הריקשה שייקח אותה חזרה למלון.
היא התעוררה למוחרת, ב-17 בחודש,
והלכה לתחנת הרכבת באן ארבור.
אן ארבור -
עלתה על רכבת אמטרק מאן ארבור לשיקגו,
שיקגו-
משם היא עולה על רכבת לפן סטיישן, ניו יורק,
ניו יורק -
ועושה צ'ק אין במלון נפטון.
איש לא מחפש את תמי בשלב הזה.
כשהיא עשתה צ'ק אין למלון,
היא הזדהתה בשמה באמצעות רישיון הנהיגה שלה,
נשארה שם ללון,
וקמה למוחרת בבוקר, 18 באוקטובר.
מלון נפטון -
היא נראתה במצלמה יוצאת מהמלון,
וזו הפעם האחרונה שראו אותה.
תמרה ויליאמס, מבקושת על רצח -
תמי ויליאמס היא אישה שחורה בגובה 1.65 מ ', משקלה 90-80 ק"ג,
כיום בת 42.
בפייסבוק ובאינסטגרם,
תמי תמיד הייתה אומנית התחפושות.
יום אחד היה לה שיער ארוך. יום אחר שיער קצר.
יום אחד היא הייתה בלונדינית. יום אחר ברונטית.
יכול להיות שיש לה צמות קצרות.
יכול להיות שהיא חובשת פאות.
הדבר היחיד הקבוע אצלה
הוא קעקוע ענק של ורדים על הכתף השמאלית
שמתחיל במרפק ומסתיים בכתף.
זר הוורדים הזה בולט לעין.
זה מאוד ייחודי,
ודי קשה לפספס את זה, לכסות או להסיר.
אבל בואו נגיד, באופן היפותטי,
שהיא כיסתה את זה.
זה אומר שיש אומן קעקועים איפשהו
שכיסה את הוורדים.
אם תמי עובדת עכשיו, היא בטח סוכנת נסיעות. אולי הזמינה לכם טיסה למקום כלשהו.
ייתכן שהיא עובדת בבית חולים.
אולי היא לקחת לכם דם אתמול.
בואו נהיה כנים. היא לא מפחדת מדם.
עבר זמן מאז שדיברתי עם בני המשפחה שלה,
אבל בכל פעם שהצלחתי, הם אמרו, "אין לנו מושג. לא שמענו ממנה.
"לא דיברנו איתה."
ואני אישית לא מאמין לזה.
מישהו עוזר לה כלכלית
וגם מספק לה קורת גג, מקום לגור בו.
היא לא נעלמה סתם ככה.
במהלך הראיונות שלי עם אנשים רבים
כולם אמרו
שהיא תמיד הייתה מאותן בחורות שצריכות גבר לצידן.
וזה מפחיד אותי
שהאישה הזאת עדיין חופשייה אחרי שביצעה את הפשע הזה,
ועלולה לפגוע במישהו אחר.
חשבתי על זה הרבה פעמים, לו הייתי הולך לחדר השינה של אבא שלי באותו יום ראשון בלילה.
אולי הייתי צריך להיכנס לשם, אבל אולי בעצם זאת הייתה החלטה נכונה לא להיכנס לשם,
כי משהו בתוכי אמר לי, "אל תיכנס לשם".
משהו יכול היה לקרות לי אם הייתי נכנס לחדר של אבא שלי.
המצוד נמשך ושירות המרשלים של ארה"ב משקיע את מלוא המאמצים במצוד העולמי אחר הנמלטת.
תמי עשויה להיות במערכת יחסים חדשה בשלב הזה.
אולי היא יוצאת עם בחור אחר. ייתכן שהוא בסכנה.
בני משפחתו של האב הצעיר עדיין מתפללים שתמרה תימצא
כדי להעמידה לדין.
בית ספר תיכון ריוור רוז' -
בהלוויה של בני דיוויד,
הרבה אנשים דיברו עליו.
זה היה ממש נוגע ללב.
החיים מלאים באושר ולפעמים החיים מלאים בחרא.
בדיוק.
וכולם דיברו על דיוויד, על איך הכירו אותו,
והביעו בפני אשתי ובפניי
את תנחומיהם וחיבקו אותנו.
מארי, היא... וואו.
בכתה כמובן, לאורך כל האירוע.
והרגשתי חסר אונים...
בניסיון לנחם אותה.
אני תמיד אומרת שתמי הרגה לא רק את אחי.
היא הרגה גם את אימי,
כי אימי אובחנה כחולת סרטן
שישה ימים לפני שתמי רצחה את דיוויד.
היא הייתה שבורת לב אחרי שהוא נרצח עד כדי כך
שהפסיקה ללכת לטיפולים בסרטן,
ואימא שלי נפטרה.
אין יום...
שעובר בלי שאחשוב על דיוויד.
אני מסתכלת על די-ג'יי.
אני מתחילה לחשוב על כל הדברים שהוא השיג,
אות הצטיינות -
על כל הדברים שהוא עושה, ואני אומרת,
"וואו, אם אבא שלו היה פה, הוא היה כל כך גאה."
נכון לעכשיו,
אני באוניברסיטת מזרח מישיגן משחק פוטבול,
ולומד לקראת תואר במנהל עסקים.
השתלטתי על עסק הבגדים של אבא שלי.
אני בסדר,
אבל עולות לי מחשבות בראש,
שלפעמים גורמות לי כמעט להישבר.
"וואו. כבר אין לי אבא."
אם היו לי כמה דקות עם אבא שלי עכשיו,
הייתי שואל אותו אם הוא גאה בי על ההישגים שלי.
ובטח הייתי אומר לו שאני אוהב אותו, ושאני מתגעגע אליו.
כשדיוויד עזב אותנו, נוצר חור שחור,
ששום דבר ואף אחד לא יצליחו למלא אותו.
אי אפשר לדעת כמה אור מישהו מכניס לחדר
עד שהוא כבר לא שם.
אז היה חשוך.
בן כמה אתה...
אני מתגעגעת לבדיחות ולצחוקים.
אני מתגעגעת לשיחות שלנו, למריבות שלנו.
אני פשוט מתגעגעת אליו. לכל מה שקשור אליו.
אני מאמינה שאיכשהו, בדרך כלשהי, מישהו יראה את תמי,
והיא תיתפס.
זה לא יחזיר את דיוויד,
אבל זה לפחות יאפשר לנו להניח לו לנוח בשלום על משכבו.
פרס בסך 10,000 דולר יוענק למוסר מידע שיוביל ללכידת תמרה "תמי" רנה ויליאמס. -
אם יש לכם מידע, -
התקשרו לשירות המרשלים בטלפון המופיע על המסך -
או היכנסו לאתר UNSOLVED.COM -
בפרקים הבאים ב"תעלומות בלתי פתורות" -
אני באפלו ג'ים,
וזה עוד יום שישי בערב, אחי.
מישהו החליט להיפטר מבאפלו.
זה החדר שאבי נמצא בו מת.
הם הביאו אותו למצב פגיע.
חשבנו שזה חיסול.
אין לדעת מה עומד לקרות.
האם אתם מאמינים בביגפוט?
האם אתם מאמינים בעב"מים?
אמרתי, "וואו!"
היי, ג'וש.
הם אמרו, "ג'וש פשוט קם, "אמר שהוא הולך לשירותים ולא חזר."
זה לא הגיוני. יש פה יותר ממה שהם מספרים.
אני חושבת שלג'וש היו סודות כמו לכולם.
הלוואי שמי שידע את הסודות האלה יופיע.