DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Pořád se nás někdo ptá: „Věříte na bigfoota?“
„Věříte na UFO?“
„Nebo navažské čarodějnictví?“
Nemáme rádi slovo „věřit“,
protože věřit na něco je akt víry, který se nezakládá na důkazech.
Mohla by to přezkoumat dnešní věda a říct:
„To není možné. To je jen pověra.“
Ty věci se ale staly a často je neumíme vysvětlit.
Lidé se k naší práci staví skepticky.
To samozřejmě očekáváme.
Můžu jim na to říct jen to, že oni tam nebyli.
Neviděli to, co já.
V ROCE 2000 BYLI DVA NAVAŽŠTÍ RANGEŘI POVĚŘENI,
ABY VYŠETŘILI HLÁŠENÍ O PARANORMÁLNÍCH JEVECH V REZERVACI.
NÁSLEDUJÍCÍ PŘÍPADY BYLY VYBRÁNY Z JEJICH SPISŮ.
Navažská rezervace v sobě má něco magického.
Má rozlohu 70 tisíc kilometrů čtverečních.
To je zhruba velikost Irské republiky.
Nejspíš jsem se dostal na místa, kam předtím nikdo jiný nevkročil.
Je těžké si to vůbec představit.
Když vidíte, jak je ta odlehlá krajina obrovská,
připadá vám nekonečná.
Když se podíváme na Navažskou rezervaci,
navažská policie se stará o bezpečnost v našich obcích.
Navažští rangeři zajišťují ochranu a prosazování práva,
co se týče přírodního bohatství navažského národa.
Podobají se rangerům z národních parků.
Sbor navažských rangerů byl založen v roce 1957.
K úkolům navažského rangera patří práce v oblastech lesních požárů,
kde provádí evakuaci.
Provádíme pátrací a záchranné operace.
Uprostřed noci visíme na laně na skále
a hledáme někoho, kdo tam uvízl.
Když jsem před lety toužil po tom, stát se navažským rangerem,
byl to skutečně exkluzivní klub.
Fascinovali svým zjevem
a já jsem k nim chtěl patřit.
Stana jsem musel potkat někdy kolem roku 1989
a začali jsme celkem často spolupracovat.
Byli jsme veliteli týmu SWAT pro operace v odlehlých oblastech.
Celkem dobře jsme se poznali.
Stali jsme se jeden druhému bratrem.
Jednou v roce 2000 si nás zavolal vrchní ranger,
protože někdo podal stížnost,
že náš sbor nevyšetřil hlášení o pozorování bigfoota.
Ve Spojených státech dnes neexistuje žádný mechanismus
pro vyšetřování takovýchto paranormálních jevů.
Naše systémy s tím nepočítají, takže se to ignoruje.
Ale je řada lidí,
které vysloveně vyděsil nějaký zážitek.
Vrchní ranger nám řekl:
„Odteď se tyto případy budou vyšetřovat.“
Obrátil se na mě se Stanem:
„Vy dva budete dělat na nejdůležitějších případech.“
Myslím, že někteří navažští rangeři se takovým jevům vyhýbali obloukem,
protože v navažské kultuře je tabu se tím zabývat a mluvit o tom.
Nás dva s Jonem šéf vybral proto, že jsme vyrůstali v obou světech.
On se narodil a vyrůstal v Oklahomě.
Já se narodil v Los Angeles a vyrůstal tam.
Patříme k Navahům,
ale nedrželi jsme se tradičních představ,
které měli mnozí Navahové v souvislosti s těmito jevy.
V tu chvíli jsem si řekl:
„Proboha. Budeme dělat Akta X.“
NAVAŽSKÁ REZERVACE
Jeden z prvních případů jsme řešili na horním toku řeky San Juan.
Víc než třicet lidí tam oznámilo, že viděli bigfoota.
To je opravdu neobvyklé.
Tady vyšetřování začalo.
Tak co se tu dnes ráno stalo?
Tamhle jsem jela po silnici a zdálo se mi, že tu někdo stopuje.
Ale když jsem se přiblížila, nebyl to člověk.
Bylo to obrovské tělo, celé jakoby chlupaté,
neviděla jsem totiž rysy v obličeji a tak.
Vyslechli jsme svědky
a mluvili s několika vyděšenými lidmi,
kteří nevěděli, co se děje.
Viděli něco zcela neobvyklého a měli spoustu otázek.
Jeden z mých vnuků to viděl přímo tam.
Je to... Já nevím. Veliké, vysoké...
Bojím se sem chodit sama.
Vedli jsme další podobná vyšetřování.
VÝPOVĚDI SVĚDKŮ
Měli jsme nahlášeno, že bigfoot vlezl do ohrad,
vzal si ovce,
vyšel zase ven a odešel s nimi.
Měli jsme hlášené ovce zabité tak,
že jim doslova ze hřbetu strhl srst.
Jako kdybyste ji popadli u krku a všechnu strhli.
Kristepane!
To není možný!
To je otisk jak hrom!
- To byla pořádná pěst. - Jo.
Jak jsme mluvili s lidmi žijícími u řeky,
získali jsme dojem, že se to děje už nějakou dobu.
Lidé bigfooty často popisují jako stvoření mnohem vyšší než člověk.
Dva, dva a půl metru.
Hodně svalů.
Široká ramena.
Je stavěný jako tank.
Má tesáky.
Zapáchá jako mokrý pes.
Je to velké, mohutné chlupaté zvíře.
Tehdy jsem se dozvěděl o jisté Brendě Harrisové.
Bydlela u řeky San Juan.
Tady jsme kdysi bydleli.
Náš obytný karavan stál přímo tady.
A tady došlo k několika setkáním.
Bylo to v létě a byla otevřená všechna okna v ložnici i v obýváku.
Manžel tehdy odešel do práce ve 22:30.
Měl noční směnu.
Asi za půl hodiny
jsem uslyšela, jak něco těžkého leze na verandu.
A najednou vidím, jak se otáčí koule na dveřích.
Odemkla jsem.
Jen co to cvaklo,
slyšela jsem, jak to tu kouli pustilo.
Měla jsem strach.
Dveře jsem prudce otevřela
a uviděla jsem, jak to stojí přede mnou.
Říkám si: Ty jo!
Já snad mám halucinace.
Bylo to obrovské.
Bylo to černé, vysoké, celé tělo to mělo pokryté srstí.
A nemělo to moc svalů.
Bylo to jakoby vyzáblé.
Nevěřila jsem vlastním očím.
Střelhbitě to vyběhlo z verandy a uteklo to na západ.
Asi za 15 nebo 20 minut se to vrátilo.
Udělalo to to samé: začalo to otáčet koulí na dveřích.
Jak jsem v ložnici rozsvítila, zmizelo to.
Takhle to pokračovalo celou noc.
A pak, když se konečně rozednilo,
šla jsem se podívat kolem domu.
Zhruba tady končil pokoj mé dcery.
A tady jsme našli stopu.
Dlouhou něco přes 45 centimetrů a širokou deset centimetrů.
To stvoření mohlo vyrazit dveře, ale nevyrazilo je.
Proč se chtělo dostat dovnitř? To je mi dodnes záhadou.
V oblasti, kde žije Brenda,
něco podobného ohlásilo skoro třicet lidí.
Takže jsme k řece San Juan vyrazili s týmem asi šesti lidí.
Získali jsme důkazy v podobě otisků nohou.
Byly tam 50 centimetrů dlouhé stopy se zřetelnými prsty
a kroky byly dlouhé metr a půl.
Já osobně bych musel dělat roznožky.
Stopy vedly k plotu s ostnatým drátem.
Překročilo ho to.
V ostnatém drátu se zachytil chomáč chlupů.
V rámci vyšetřování jsme ho odebrali.
Svazek několika chlupů.
Chlupy byly malé, byly ale na nich konečky,
které jsou potřeba na testy DNA.
Analýza DNA by nám řekla,
jakému druhu nebo skupině druhů chlupy patří,
ale ve zprávě bylo napsáno jen „neznámý masožravec“.
V databázi DNA se nepodařilo najít shodu,
a to jsou v ní živočichové z celého světa.
Neexistuje pro to vysvětlení.
Když jsem se o to začala zajímat,
řekla jsem si, že pořídíme kameru.
Tak jsme jednou večer za domem nastavili kameru.
Zachytili jsme něco, co vypadalo jako mládě bigfoota,
asi takhle vysoké.
Malou černou postavu.
Nevím, jestli se připlížila k bazénu,
ale vypadalo to, jako kdyby povstala ze země.
Stála tam, pak zaujala postoj běžce a vyrazila na západ.
Nahrála jsem i několik zvuků.
NAHRÁVKA BRENDY HARRISOVÉ
Začalo se proslýchat, že bigfoota v okolí vidělo vícero lidí.
Tady stála ohrada pro koně.
Měli jsme dřevěnou ohradu proti divočákům,
sahala asi takhle vysoko.
Nahoře jsme měli pevnou střechu.
A tam v tom rohu to utrhlo pláty.
Tohle je vlnitý plech, kterým jsme měli zakrytou ohradu pro koně.
My bychom ho neutrhli.
Je ale roztrhaný jako kus papíru.
Dokonce roztrhal i tohle všechno. Všechno rozbil.
Je to z pořádně pevné oceli.
Přišla Brenda.
Přidělala na ohradu kamery.
Na boční straně byla vidět silueta.
Stála tam vysoká postava.
Nevěděli jsme, co to je, a vážně nás to vyděsilo.
Chci, aby o tom lidé věděli a byli opatrní,
protože nevíme, čeho jsou ta stvoření schopná.
Během jednoho pátrání jsme bigfoota sledovali mnoho kilometrů.
Stopy najednou skončily,
skoro jako kdyby pokračovaly do vzduchu.
Mnoho lidí věří, že bigfoot má nějakou duchovní sílu či co
a že dokáže zmizet.
Říkají: „Viděl jsem bigfoota, díval se na něj.
Šel jsem za ním a on zčistajasna zmizel.“
Když nám začala chodit hlášení o bigfootovi
a začalo jich přibývat,
zvyšoval se i počet hlášení, že někdo pozoroval UFO.
Případ UFO.
Nacházíme se nedaleko od dálnice č. 4.
Na místě, kde teď stojím,
zřejmě vycházelo světlo z neidentifikovaného zdroje.
DVĚ TAJEMNÁ SETKÁNÍ S UFO
Myslíme si, že aktivita UFO
se opakuje celkem pravidelně.
Většina Navahů nám říká, že to je normální.
Tady jsme viděli světlo.
- Tady. - Bílé světlo.
Přicházelo... Z něčeho vyzařovalo.
Když jste to tady poprvé viděli, ta světla, ty rovné paprsky
byly na téhle straně kopce.
Byly opravdu dlouhé. Asi takhle.
Celé to trvalo tak deset vteřin.
Mám další případ nedaleko odtud, stalo se to ve čtvrtek.
Ty jo!
Takže se to tady děje.
Nevím, jestli mezi tím je souvislost,
ale myslím sil, že to spolu nějak souvisí.
Když slyšíte slovo „paranormální“,
jedním z nejčastějších jevů jsou takzvané orby.
Orby mají nejrůznější tvary, velikosti,
barvy a různě se chovají.
Pohybují se rychlostí a v úhlech,
které ani náhodou neumíme napodobit.
NAVAŽSKÁ REZERVACE
Měli jsme případ mladé ženy, která pracovala ve Flagstaffu,
takže každý večer jezdila domů do rezervace.
Chci zůstat v anonymitě,
protože spousta lidí člověka považuje za blázna
nebo nevěří tomu, co člověk zažil.
Narodila jsem se a vyrůstala v Navažské rezervaci.
Stávalo se, že lidé na obloze viděli zvláštní světla,
a v komunitě se o tom vědělo.
Jednou jsem jela z práce domů.
Bylo asi půl druhé ráno.
Na silnici nejsou žádné domy, žádná světla,
nejela tam žádná jiná auta.
Je to otevřená poušť.
Všimla jsem si červeného světla nalevo od silnice.
Asi minutu nebo dvě mě sledovalo.
Nevydávalo žádné zvuky.
Dojela jsem do míst, kde silnice ostře zatáčí,
takže jsem od té červené koule musela odtrhnout oči.
Podívala jsem se doleva
a uviděla jsem velikou kouli jasného bílého světla.
Už nebyla červená.
Bála jsem se, protože to bylo hodně blízko.
Nevěděla jsem, co mám dělat.
Uvědomila jsem si, že ať je to cokoliv,
musí to být inteligentní, protože mě to sleduje.
Bylo to zvláštní.
Pohybovalo se to vedle mě ještě asi 400 metrů
a pak to vystřelilo kupředu.
Necelých 150 metrů přede mnou se to najednou zastavilo
a pak to vyletělo nahoru na oblohu.
Když se to vzneslo na oblohu, opsalo to oblouk
a vypadalo to jako létavice.
Bylo to děsivé.
Nechtěla jsem to vidět znova.
Když jsem se ráno probudila,
měla jsem migrénu, jakou jsem v životě nezažila.
Předtím jsem nikdy v životě na migrény netrpěla.
Obrátila se na mě, protože žiju ve stejné obci
a věděla, že se podobnými případy zabývám.
Bylo znát, že to s ní pořádně otřáslo.
Obešli jsme její auto s kompasem,
abychom našli magnetické anomálie.
Našli jsme dvě místa, ve kterých bylo silné magnetické pole.
Jedno bylo hned za dveřmi řidiče na sloupku
a druhé těsně přede dveřmi spolujezdce.
Kdybyste vzali provázek a oba body jím spojili,
procházel by přesně místem řidiče.
Proto si myslíme, že když ta věc letěla vedle vozidla,
musela ho skenovat nebo s ním provádět něco jiného.
Procházelo to jejím tělem a možná to mělo fyzické následky.
Pro lidi, kteří mají osobní zkušenost s nadpřirozenými nebo paranormálními jevy,
to je něco, na co nikdy nezapomenou.
Vyšetřovali jsme mnoho případů UFO,
nicméně v nejzajímavějším případu
figuroval obyvatel rezervace, který nebyl navažského původu
a žil u Greasewoodu.
NAVAŽSKÁ REZERVACE
Asi deset let jsem žil v Navažské rezervaci.
Učil jsem angličtinu jako druhý jazyk.
Asi rok jsem žil v dolním Greasewoodu.
V dálce byl Satan Butte, takže jsem ho viděl každý den.
Je to stolová hora.
Je víceméně pustá. Nerostou na ní žádné stromy.
Každý večer jsem musel chodit ven a samozřejmě jsem krmil koně.
Jednou večer, zrovna když zapadalo slunce,
jsem si všiml zvláštního světla na obloze.
Nemohl jsem přijít na to, co to je.
O několik dní později
jsem stejné světlo uviděl na nebi, jak se vznáší nad Satan Butte,
velmi blízko místa, kde bylo o několik dní dřív.
Přiletělo to tamhle odtud a sletělo to dolů.
- Na téhle straně? Vpravo? - Na této straně, jo.
Má to červená světla.
Nevím, jestli jsou vzadu, ale... Pohybuje se to takhle.
Vidíte, jak se zmenšujou.
Viděl jsem velikou loď.
A z ní pak začaly vycházet šlahouny světla.
Vypadaly jako slzy dopadající na zem.
Světlo vycházelo z nitra lodi a ty šlahouny...
Nevím, jestli to byly malé ufonské lodě,
ale zářily.
Uběhl týden.
A viděl jsem to zas.
Napadlo mě, že to musím vyfotit,
protože to by bylo super.
Na fotkách, které jsme s Jonem viděli,
rozhodně něco bylo.
V tom, co nám dal, bylo dost důkazů
a ty události, které popisoval,
byly z hlediska vyšetřovatelů mimořádné.
Nikoho z Navahů, kterým jsem to říkal, to nevyvedlo z míry.
Všichni říkali: „Jasně.“
Na mimozemšťany jsem nevěřil.
Nevěřil jsem na UFO.
Takže jsem byl hodně skeptický,
ale Navahové mě naučili,
že jsou na světě věci, kterým nerozumíme.
Pokud jde o paranormální nebo nadpřirozené jevy,
tento prvek je součástí navažské kultury.
Navahové jako národ mají spoustu příběhů o paranormálních aktivitách,
které si předávají z generace na generaci.
Když se podíváte na piktografy a petroglyfy
na stěnách v národním parku Red Rock Canyon,
uvidíte obrazy staré tisíce let.
A jsou mezi nimi vyobrazení UFO.
Nejsou to takzvaní hvězdní lidé nebo mimozemské bytosti?
Děje se toho spousta,
ale o ničem se nemluví,
protože je s tím spojeno stigma.
Starší generace stále dodržuje pravidla o tom,
co je tabu a o čem se nemluví.
Mladší generace už si tolik tyto tradice neosvojuje,
a tak jsou mladí lidé ochotnější takovéto věci vnímat
a podělit se o informace.
Jedním z nejděsivějších jevů, které jsme vyšetřovali,
je legendární navažský skinwalker.
Většina Navahů slyšela slovo skinwalker.
Je to bytost, která se dokáže přeměnit
z člověka na zvíře.
Dokáže se změnit na kojota, na vlka,
na jakékoli zvíře, ze kterého má kůži.
Lidé mi vyprávěli, že je viděli u silnice,
když měli lidskou podobu.
Byli natřeni na bílo,
jako kdybyste namočili houbu do bílé barvy
a barvu rozetřeli po celém těle.
A ta barva praskala.
Měli barvou potřené dokonce i dlouhé vlasy.
Říká se, že se umí pohybovat stejnou rychlostí jako auto.
Tyhle bytosti jsou nebezpečné...
a je to děsivé.
Vím, že skinwalkeři existují, protože s nimi mám přímou zkušenost.
NAVAŽSKÁ REZERVACE
Ještě než jsem začal dělat rangera,
jednou jsem přijel do Navažské rezervace.
Tehdy jsem žil poblíž Fort Defiance.
Půjčil jsem si auto starší sestry a jel do kina.
Jel jsem po téhle silnici,
když jsem najednou zpozoroval, že něco běží podél mého auta
na pozemku tady za tím plotem.
Přeskočilo to přes plot,
ocitlo se to asi metr od auta na straně spolujezdce
a udržovalo to rychlost mého auta.
Jel jsem aspoň 90 kilometrů za hodinu.
I když jsem zrychloval, pořád se mě to drželo.
To stvoření mělo tělo chrta
a od hlavy k patě bylo celé bílé.
Hřbet mu sahal minimálně nad okraj dveří.
Mělo plnou tlamu zubů. Jeho hlava připomínala hlavu psa.
A mělo dlouhý čenich.
Naše oči se setkaly
a jeho oči byly...
Samy od sebe svítily.
Ohnivě oranžovou barvou.
Jako by se dívaly přímo skrze mě.
Dupnul jsem na plyn.
Vjel jsem na příjezdovou cestu, vyskočil a vběhl do domu.
Otec byl ještě vzhůru a já jsem mu vylíčil, co se stalo.
Řekl na to:
„To je skinwalker.“
Viděl jsem to na vlastní oči,
věděl jsem, že je to doopravdy,
že to není sen, legenda,
že je to skutečné stvoření,
které běží po všech čtyřech.
Byl to jeden z okamžiků,
kdy jsem si uvědomil, že se tyhle věci skutečně dějí.
Teta požádala o pomoc medicinmana.
A ten jí řekl, že pokud jsem viděl, jak to stvoření běží podél auta,
nějak to souvisí s tím,
že se někdo snaží uškodit naší rodině.
Když někdo mění podobu, dělá to jen proto,
že chce ublížit druhým.
Chtějí ublížit. Rozhodně chtějí ublížit.
Pohybuji se tady už 31 let
a můžu vám zaručit, že to není smyšlené.
A zaručuji vám, že ta stvoření zabíjejí.
Nikdy jsem v práci neměl pocit, že potřebuji ochranu.
Ale když jsme začali s vyšetřováním paranormálních jevů,
to se najednou změnilo.
Tohle je hrot šípu.
Je z černého obsidiánu.
Obsidián patří v navažské kultuře k předmětům, které vás můžou ochránit.
Pokud cítíte přítomnost negativní energie
nebo energie, která vám není příjemná,
existují způsoby, jak to řešit.
Negativní energie se na nás může navázat a nahromadit se.
Obřadně pálím cedrové větvičky nebo šalvěj.
Jejich kouř odstraňuje veškerou přítomnou negativní energii.
Celé ty roky mě tento obřad chránil a byl mým průvodcem
při práci se záhadnými jevy.
V jednom z nejzajímavějších a nejpoučnějších případů,
které jsem zažil jako navažský ranger,
šlo o místo, kde strašilo.
Šlo o budovu jednoho úřadu.
V tom případu se jednalo o celou řadu jevů.
Zaměstnanci říkali: „Bože můj, v budově se dějí šílené věci.
Věci se tu hýbou, létají po místnosti,
vybuchují, jsou tu slyšet hlasy.“
Tato budova byla asi z 30. let 20. století
a kdysi sloužila jako márnice.
Byla tam jedna pracovnice,
které někdo opakovaně volal na telefon na jejím stole.
Pořád dokola.
Když telefon zvedla, nikdo tam nebyl.
A telefonní společnost nedokázala zjistit, odkud ty hovory přicházejí.
Tato budova měla tři patra.
Takže jsem při našem vyšetřování vytvořil tým čtyř lidí,
abychom na všechno měli očité svědky.
Jmenuji se Tony Milford. Anthony Milford mladší.
Jsem navažského původu, z kmene Navahů.
Stanley mě požádal, abych mu pomohl s vyšetřováním.
Měl jsem obavy, protože v té budově určitě strašilo.
Určitě tam byl poltergeist, protože se tam věci pohybovaly.
Přišli jsme tam jednou o víkendu asi v devět hodin večer.
Já jsem byl dole.
Najednou byly nalevo ode mě zřetelně slyšet mužské hlasy.
Nerozeznal jsem, co si říkají.
Vzápětí jsme uslyšeli, jak na zem padá mince.
Povídám: „Neupadla někomu mince? Slyšeli jste to taky?“
A taky že jo, ležel tam čtvrťák.
Odkud se vzal?
Jako vyšetřovatel vždycky do určité míry pochybujete.
Všichni museli vyprázdnit kapsy,
abych měl jistotu, že tam nikdo nemá mince.
A téměř vzápětí, když jsme přišli do další místnosti,
spadla další mince a uviděli jsme ji.
A jen co se to stalo, spadla další.
Cink.
„Slyšeli jste to? Je na druhé straně, tamhle.“
Tak jsme si řekli: „Jasně, něco se tu děje.
Proč se to děje? Odkud se berou?“
Stanleyho jedna mince trefila do zad.
Někdo ji hodil, rozumíte, silou.
Zepředu, a všichni jsme tam koukali.
„Kdo to po nás hází?“
Později jsme našli mince na stole.
Vrátili jsme se a ony se tam samy poskládaly.
Tohle jsou ty mince,
kterých se mimo jiné týkalo vyšetřování v těch kancelářských prostorách.
Bylo jich celkem 65.
Byly to americké mince všech nominálních hodnot.
Všechny dopadly hlavou nahoru.
Dospěl jsem k závěru,
že mi zkrátka nějaký duch chtěl říct:
„Pozor na hlavu, jsem tady!“
Když vyšetřování další večer pokračovalo,
byl tady jeden z vyšetřovatelů, Dusty.
Seděli jsme tady, dělali každý na svém počítači
a tady za mnou spadl na zem čtvrťák.
Dusty vstal a vzal digitální foťák.
Začal fotit po mém domě.
Když překročil práh mé ložnice,
spadlo mu na hlavu pět mincí a pak dopadly na zem.
Věděli jsme, že ten fenomén s mincemi, který byl součástí vyšetřování,
šel za námi až do mého domu.
I tady v mém domě všechny mince dopadaly hlavou nahoru.
Většina národů a kultur věří v to,
že všichni v sobě máme životní sílu, energii nebo duši.
A když zemřeme, ta životní síla nás opustí.
Když opustí tělo, odejde někam jinam.
A občas jsme svědky toho, že se tyto energie projeví.
LOŽNICE
Ty mince byly klíčem,
díky kterému jsem si uvědomil,
že všechny ty paranormální jevy mají něco společného.
Mimo jiné jsme přišli na to, že všechny ty různé fenomény
možná spojuje myšlenka multivesmíru a bran mezi dimenzemi.
Takže ty mince přicházely odněkud odjinud.
Manifestovaly se v našem fyzickém světě a já jsem toho byl svědkem.
Jsou to jiné dimenze.
A v těchto jiných dimenzích jsou bytosti jako třeba bigfoot
nebo UFO.
A čas od času přejdou do našeho fyzického světa.
A když si vezmete navažské příběhy o stvoření,
celkem to do sebe zapadá.
V navažské kultuře tato teorie sahá až k samému počátku věků,
kterému se říká „vznik“.
V době vzniku Navahové prošli několika jinými světy.
Říkají, že na obloze je otvor
a oni tímto otvorem prolézají.
To je podle mě podezřele přesný popis
nějaké brány mezi dimenzemi, kterou přišli do tohoto světa.
Co když ty brány dodnes existují?
Nevidíme je.
Nevíme, kde jsou,
ale je možné, že jsou pořád tady.
Vyšetřování paranormálních jevů
představovalo méně než jedno procento
naší práce navažských rangerů.
Ale když k něčemu došlo, byla to velká věc.
Ty případy jsou neuvěřitelné.
Jsem v důchodu už deset let.
Vyšetřování, tenhle druh práce mi chybí.
Už nepracuji na oddělení,
ale nepřestanu pomáhat lidem,
zvlášť těm, kteří žijí ve strachu.
Neustále hledáme odpovědi, i když se zdají být šílené.
Ve vesmíru a v našem světě toho je mnohem víc,
než kolik toho vidíme přímo před námi.
Zatím se jen lehce dotýkáme povrchu.
CHCETE-LI SE PODĚLIT O NĚJAKOU PARANORMÁLNÍ ZKUŠENOST,
NAVŠTIVTE WEB UNSOLVED.COM.
Překlad titulků: Miroslav Pošta