EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Vi bliver tit spurgt: "Tror I på bigfoots?"
"Tror I på ufoer?"
"Eller navajo-heksekunst?"
Vi kan ikke lide at bruge ordet "tro",
for så tror man på noget helt uden beviser.
Videnskaben vil nok hævde, at det ikke kan ske,
at det er indbildning.
Men det er sket, og ofte kan vi ikke forklare det.
Folk har været skeptiske overfor vores arbejde.
Det er forventeligt.
Jeg kan bare sige til dem, at de ikke var der.
De så ikke, hvad jeg så.
I 2000 FIK TO NAVAJORANGERE TIL OPGAVE
AT EFTERFORSKE MELDINGER OM PARANORMALE AKTIVITETER I RESERVATET.
DE FØLGENDE BERETNINGER ER BASERET PÅ DERES RAPPORTER.
Der er noget magisk over navajoreservatet.
Navajoreservatet er på 70.000 kvadratkilometer.
Det er på størrelse med West Virginia.
Jeg har nok stået steder, hvor intet menneske har stået før.
PENSIONERET NAVAJORANGER
Det er svært at begribe.
Når man ser de enorme, øde områder, virker de uendelige.
Indenfor navajoreservatet
tager Navajo Politi sig af folks sikkerhed i samfundet.
Og Navajo Rangers tager sig af beskyttelsen
af alle naturressourcer i Navajo Nation.
Vi er inspireret af National Park Service-rangers.
Navajo Rangers blev oprettet i 1957.
PENSIONERET NAVAJORANGER
En navajorangers arbejde omfatter
at evakuere områder med skovbrande.
Vi udfører eftersøgnings- og redningsoperationer,
hvor man hænger i et reb på en klippeside om natten
og leder efter nogen i knibe.
Dengang jeg ville være navajoranger,
var det en eksklusiv klub.
De udstrålede autoritet,
og det ville jeg være en del af.
Jeg mødte Stan i 1989,
og vi begyndte at arbejde en hel del sammen.
Vi havde ledelsen over en specialenhed for operationer udenfor byerne.
Vi kom til at kende hinanden godt.
Vi har adopteret hinanden som brødre.
I 2000 kaldte vores chef os ind til et møde
på grund af en klage over afdelingen,
fordi vi ikke havde efterforsket en sag om bigfoot.
I USA er der ingen mekanisme
vedrørende efterforskning af paranormale sager.
Det er ikke i systemet, så de bliver ignoreret.
Men der er mennesker derude,
som er rædselsslagne
over noget, de har oplevet.
Og vores chef sagde:
"Fra nu af bliver de sager efterforsket."
Så så han på mig og Stan.
"Og I to vil få de store sager."
Der var nok navajorangere,
som ikke ville røre de sager med en ildtang,
for i navajokulturen
er det tabu at beskæftige sig med det.
John og jeg blev valgt, fordi vi er opvokset i begge verdener.
Han er født op opvokset i Oklahoma.
Jeg er født og opvokset i Los Angeles.
Vi er til dels navajo,
men vi delte ikke den traditionelle opfattelse,
som mange navajoer havde om at beskæftige sig med den slags.
Min første tanke var: "Hold da op.
Vi skal være Strengt fortroligt."
En af vores første sager
var oppe ved San Juan-floden,
hvor mere end 30 personer havde anmeldt, at de havde set en bigfoot,
hvilket er usædvanligt.
Det var her, efterforskningen begyndte.
Hvad skete der i morges?
Jeg kom kørende på landevejen. Jeg troede, der stod en blaffer.
Men da jeg kom tættere på, var det ikke en person.
Den var meget høj og havde hår over det hele,
for jeg så ingen ansigtstræk.
Vi afhørte vidner,
og vi talte med nogle rædselsslagne mennesker,
som ikke anede, hvad der foregik.
De så noget helt usædvanligt og ville have svar.
Et af mine børnebørn så den lige der.
Den er ... Den er stor, meget høj ...
Jeg går ikke herned alene.
Vi har haft andre lignende sager.
Vi har fået meldinger om, at bigfoot gik over hegnet,
tog nogle får og gik og tog fårene med sig.
Der var får, som var blevet slået ihjel,
fordi de havde fået flået ulden af ryggen.
Som om man havde taget fat om halsen og bare revet den af.
Kors i hytten.
Det er umuligt
at lave sådan et mærke.
- Det er en stor hånd, mand. - Ja.
Da vi afhørte folk langs floden,
gik det op for os, at det havde stået på i lang tid.
Bigfoots er ofte blevet beskrevet som meget højere end mennesker,
230-260 cm høje.
Meget muskuløse.
Brede skuldre.
Bygget som en kampvogn.
Med hjørnetænder.
Lugter som en våd hund.
Det er et højt, bredt, behåret bæst.
Jeg havde hørt navnet Brenda Harris.
Hun boede oppe ved San Juan-floden.
Det var her, vi boede.
Vores beboelsesvogn stod her.
Og det var her, vi oplevede nogle ting.
Det var sommer. Vinduerne i soveværelset og i stuen stod åbne.
Min man var kørt på arbejde kl. 22.30. Han havde nattevagt.
En halv time senere
hørte jeg noget stort gå på verandaen.
Så så vi dørhåndtaget dreje.
Jeg låste døren op.
Da låsen sagde klik, kunne jeg høre, den slap dørhåndtaget.
Jeg var meget bange.
Jeg åbnede døren,
og der stod den her skabning foran mig.
Jeg tænkte: "Nøj.
Det kan ikke være, hvad jeg tror.
Den er enorm."
Den var sort og høj og dækket af hår.
Den var ikke særligt muskuløs, den virkede afpillet.
Jeg troede ikke mine egne øjne.
Så sprang den ned fra verandaen og løb mod vest.
15-20 minutter senere kom den tilbage.
Den gjorde det samme. Begyndte at dreje dørhåndtaget.
Da jeg tændte lys i soveværelset, stak den af.
Det stod på hele natten.
Omsider, da det blev daggry, sagde jeg: "Lad os gå en tur rundt om huset."
Lige her var bagsiden af min datters soveværelse.
Og her fandt vi et fodaftryk.
Lidt over 45 cm langt og 10 cm bredt.
Den kunne have flået døren op, men det gjorde den ikke.
Hvorfor forsøgte den at komme ind? Det forstår jeg stadig ikke.
Brenda bor i et område,
hvor omkring 30 personer har anmeldt det samme.
Vi samlede et hold på seks og tog op til San Juan-floden.
Vi fandt fodaftryk.
Vi fandt et 53 cm langt aftryk af en fod med tæer,
og dens skridt var 150 cm lange.
Skridt på 150 cm ville kræve, jeg gik i spagat.
Stien fortsatte hen til et pigtrådshegn, som den krydsede.
På hegnet sad en tot hår,
og det indsamlede vi som et led i efterforskningen.
Flere hår, som sidder sammen.
Hårene var korte, men de havde rod på,
og det er nødvendigt til en DNA-analyse.
DNA-analysen kunne have vist, hvilken art eller artsgruppe, de kom fra,
men resultatet var "en ukendt kødæder".
Den kan ikke identificeres i DNA-databasen,
og den DNA-database indeholder dyr fra hele verden.
Det var uforklarligt.
Da jeg begyndte at interessere mig for det,
sagde jeg: "Lad os sætte kameraet op."
Vi installerede kameraet en aften bag vores hjem.
Vi fik optaget noget, som for mig ligner en bigfoot-unge,
som er cirka så høj.
Det er en lille, sort skikkelse.
Jeg ved ikke, om den kravlede hen til poolen,
men den ser ud til at rejse sig fra jorden.
Den står op og løber så væk mod vest.
Jeg har også nogle lydoptagelser.
BRENDA HARRIS' OPTAGELSE
Jeg hørte, at flere i området
fik besøg af en bigfoot.
Her var hestefolden.
Vi havde trådhegn op i denne højde.
INDBYGGERE I NAVAJO NATION
Og der var fast tag på.
Ovre i det hjørne blev pladerne revet af.
Det er bølgeblikpladerne, vi havde rundt om læskuret.
Vi kan ikke rive den itu.
Den er revet i stykker som papir.
Han har også revet dem af.
De er af kraftigt stål.
Brenda kom.
Hun satte kameraer op langs hestefolden.
Der er en silhuet på læskuret,
og man kan se en høj skikkelse stå der.
Vi vidste ikke, hvad det var, og det gjorde os bange.
Folk skal vide, hvad der er derude, og passe godt på,
for vi ved ikke, hvad de er i stand til.
Under en efterforskning sporede vi bigfoot over flere kilometer.
Fodsporene stoppede brat,
næsten som om den var blevet løftet op mod himlen.
Mange tror, at bigfoots besidder en slags overnaturlige kræfter,
så de bare kan forsvinde.
Folk siger: "Jeg kiggede på en bigfoot.
Jeg fulgte efter den. Pludselig forsvandt den bare."
Da vi begyndte at få meldinger om bigfoots,
og antallet steg, skete der samtidig flere ufoobservationer.
Ufosag.
Det er området lige ved Highway Route 4.
Angiveligt er der, lige hvor jeg står,
observeret en uidentificeret lyskilde.
ET PAR SÆLSOMME UFOHISTORIER
Vi formoder, at ufoaktiviteten
forekommer nogenlunde regelmæssigt.
De fleste navajoer siger, det er helt normalt.
Det var her, vi så lyset.
- På marken her. - Et hvidt lys.
Det strålede ud fra et eller andet.
Da I fik øje på lyset, som lyste på tværs,
var det på denne side af bakken?
Den var ret lang. Måske sådan her.
Det hele varede vel ti sekunder?
Jeg har en anden sag ikke langt herfra fra i torsdags.
Hold da op!
Så den er her.
Som om der er en forbindelse...
Jeg vil tro, der er en forbindelse.
Når man hører ordet "paranormal",
er det mest almindelige fænomen det, folk beskriver som en kugle.
Der er alle former for størrelser,
farver og adfærd.
De bevæger sig med en fart og i vinkler,
som vi aldrig kan efterligne.
Vi havde en sag med en ung kvinde, som arbejder i Flagstaff.
Hun kører tilbage til reservatet hver nat.
Jeg vil gerne være anonym, for mange mennesker tror, man er tosset.
Eller også tror de ikke på ens oplevelse.
Jeg er født og opvokset i navajoreservatet.
Der havde været så mange tilfælde
af underlige lys på himlen,
at det var kendt blandt folk.
Jeg er på vej hjem fra arbejde.
Klokken er omkring 1.30.
Der er ingen huse, intet lys,
ingen andre biler på vejen.
Det er flad ørken.
Jeg bemærkede et rødt lys på førersiden,
og det fulgte mig i et par minutter.
Den var helt lydløs.
Jeg nåede til et skarpt sving,
så jeg måtte fjerne blikket fra den røde kugle.
Jeg kiggede til venstre,
og nu var der en stor kugle, og der var et kraftigt, hvidt lys.
Det var ikke længere rødt.
Jeg var bange, for den var meget tæt på.
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle gøre.
Jeg forstod, at hvad det end var,
var det intelligent nok til at følge mig.
Det var mærkeligt.
Den fulgtes med mig 400 meter,
før den for fremad.
Omkring 150 meter foran mig
stoppede den brat
og fløj lodret op mod himlen.
Den fløj i en bue over himlen
og lignede et stjerneskud.
Det var vildt skræmmende.
Jeg håbede aldrig se den igen.
Da jeg vågnede om morgenen,
havde jeg den værste migræne nogensinde.
Før da havde jeg aldrig haft migræne.
Hun kontaktede mig, fordi jeg bor i samme område,
og hun vidste, jeg arbejdede med den slags sager.
Hun var tydeligvis rystet.
Vi gik rundt om hendes bil med et kompas
og ledte efter magnetiske uregelmæssigheder.
Vi fandt to steder med høj magnetisk tiltrækning.
Det ene var bag døren i førersiden på dørstolpen,
og det andet var lige foran passagerdøren.
Hvis man trak en snor mellem de to punkter,
gik snoren lige igennem føreren.
Vi formoder, at mens tingesten fløj ved siden af bilen,
scannede den bilen eller gjorde noget andet ved den,
som passerede gennem hende og kan have haft en fysisk indvirkning.
De, som på første hånd oplever overnaturlige
eller paranormale fænomener,
vil aldrig glemme det.
Vi efterforskede mange ufoobservationer,
men en af de mere spændende fandt sted
med en ikkenavajo, som boede i reservatet nær Greasewood.
Jeg boede i omkring ti år i navajoreservatet.
Jeg underviste i engelsk som andetsprog.
Jeg havde boet i det sydlige Greasewood i et års tid.
Satan's Butte lå i det fjerne, jeg så det hver dag.
Det er fladt plateau.
Det er ret goldt, der er ingen træer.
Hver aften skulle jeg selvfølgelig ud at fodre hestene.
En aften, da solen var ved at gå ned, lige i skumringen,
blev jeg opmærksom på et underligt lys på himlen.
Jeg kunne ikke greje, hvad det var.
Et par aftner senere
så jeg på himlen et mystisk lys svæve over Satan's Butte.
Det var meget tæt på, hvor det svævede et par aftner før.
Den fløj over lige her og dykkede ned.
-På denne side? Højre side? - På denne side, ja.
Den har røde lys på.
Jeg ved ikke, om de sidder bagpå, men de sidder sådan.
Man kan se dem blive mindre.
Det jeg så, var et stort fartøj.
Og ud fra det strømmede strenge af lys.
Men de ligner tårer, når de falder ned mod jorden.
Lyset kom inde fra fartøjet,
og strengene, jeg ved ikke, om det er små ufoer,
men de glødede.
Vi spoler en uge frem.
Jeg ser det igen.
Jeg tænkte: "Jeg må have et billede,
det ville være fedt."
På de billeder, Jon og jeg så,
var der afgjort et eller andet.
De beviser, han gav os,
og hans oplevelser er fremragende for en efterforsker.
Ingen af de navajoer, jeg fortalte det til, blev chokerede.
Alle sagde: "Nå ja."
Jeg troede ikke, der fandtes aliens eller ufoer.
Så jeg var yderst skeptisk,
men navajofolket lærte mig,
at der er ting derude, vi ikke forstår.
Hvad gælder det paranormale eller overnaturlige,
så findes det element allerede i navajokulturen.
Navajoerne som folk har mange historier,
som er blevet fortalt i generationer, om paranormal aktivitet.
Når man ser på piktogrammer og helleristninger
på væggene i Red Rock Canyons,
ser man afbildninger, som er tusinder af år gamle.
Og man ser afbildninger af ufoer.
Er det de såkaldte stjernemennesker
og overjordiske væsner?
Der foregår mange ting,
men man taler ikke om dem,
for der er et stort stigma.
Hos de ældre generationer
florerer den gamle lære om ting, der er tabu, som man ikke taler om.
Fordi de yngre generationer ikke lærer de traditioner i så høj grad,
er de mere åbne overfor at opleve den slags
og fortælle om dem.
En af de mest skræmmende sager,
som vi har efterforsket,
omhandler navajolegendernes skinwalker.
De fleste navajoer har hørt om en skinwalker,
et væsen, som kan skifte form
fra menneske til dyr.
De kan ændre sig til en prærieulv, en ulv,
hvad som helst, de har skindet fra.
Folk har fortalt mig, de har set dem i vejsiden,
hvor de var i menneskelig form,
og de er malet hvide,
som om de har dyppet en svamp i hvid maling
og tværet den ud over hele kroppen.
Malingen krakelerer,
og selv håret er langt og malet.
De siger, de kan løbe lige så hurtigt, som en bil kan køre.
De væsner er farlige...
...og det er skræmmende.
Jeg ved, disse skinwalkere findes,
for jeg har selv oplevet det.
Før min karriere som ranger
kom jeg til navajoreservatet.
JANUAR 1986
På det tidspunkt boede jeg nær Fort Defiance.
Jeg lånte min storesøsters bil og tog i biografen en aften.
Og det var på denne vej,
noget løb ved siden af min bil
på indersiden af hegnet bag os.
Det sprang over hegnet
og løb omkring en meter fra passagersiden,
og det holdt trit med mig i landevejsfart.
Jeg kørte mindst 90 kilometer i timen.
Jo hurtigere jeg kørte, jo hurtigere løb det.
Det havde krop som en greyhound,
men det var helt hvidt over det hele.
Ryggen nåede mindst op til vinduet.
Munden var fuld af tænder. Hovedet havde facon som en hunds.
Det havde en lang snude.
Jeg så det i øjnene,
og dets øjne var...
De var selvlysende.
En flammende orange.
Det var, som om det så lige igennem mig.
Jeg jokkede sømmet i bund.
Jeg kurede ind i indkørslen, sprang ud og løb indenfor.
Min far var oppe, og jeg fortalte, hvad jeg havde set,
og så sagde han:
"Det er en skinwalker."
Jeg så den med egne øjne og vidste, at den ikke var opdigtet,
den var ikke en fantasi eller en legende,
den var rent faktisk i den form, hvor den løb på alle fire.
I det øjeblik indså jeg, at de virkelig findes.
Min tante søgte hjælp hos en medicinmand.
Medicinmanden sagde,
at det, at jeg havde set den løbe ved siden af bilen, betød,
at nogen ønskede at skade vores familie.
Den eneste grund til, at folk skifter form,
er for gøre andre fortræd.
De ønsker at gøre fortræd. Helt afgjort.
Efter 31 års erfaring derude,
kan jeg forsikre jer om, at de findes,
og jeg kan forsikre jer om, at de er livsfarlige.
I min karriere følte jeg aldrig, jeg havde brug for beskyttelse,
men da vi begyndte at efterforske det paranormale,
ændrede det sig pludselig.
Det er en pilespids.
Den er lavet af sort obsidian.
I navajokulturen er obsidian en af de ting, som kan beskytte en.
Hvis man fornemmer en negativ energi,
eller en energi, man er utryg ved, findes der måder at håndtere det på.
Negativ energi kan binde sig til os og akkumulere.
Jeg renser ved at brænde ceder eller salvie.
Røgen fjerner al negativ energi, som kan være til stede.
Og gennem årene
har det beskyttet og vejledt mig i arbejdet med de fænomener.
En af de mest interessante og lærerige sager,
jeg har arbejde med som Navajo Ranger,
var en sag om hjemsøgelse,
som vedrørte en administrativ bygning.
HOPIRESERVATET
Sagen omfattede mange forskellige fænomener.
Nogle ansatte sagde: "Du godeste, der foregår de vildeste ting her i huset."
"Ting flytter sig, ting flyver gennem lokalet,
ting eksploderer, stemmer."
Denne bygning fra 1930'erne
blev engang brugt som lighus.
En kvindelig ansat
fik flere opkald på kontoret,
det skete igen og igen.
Der var ingen, når hun tog telefonen.
Og telefonselskabet kunne ikke opklare, hvor opkaldene kom fra.
Bygningen var i tre etager.
Så under den efterforskning
sammensatte jeg et hold på fire, så vi kunne bevidne tingene.
Jeg hedder Tony Milford, Anthony Milford jr.
STANLEYS FÆTTER
Jeg nedstammer fra navajoer.
Stanley bad mig om at hjælpe med efterforskningen.
Jeg var lidt bekymret, for det drejede sig om hjemsøgelse.
Det var en poltergeist, for den flyttede ting.
Vi gik derind en weekend omkring kl. 21.
Jeg var nedenunder.
Pludselig, til venstre for mig,
hørte jeg tydeligt to mandlige stemmer.
Jeg kunne ikke høre, hvad de sagde til hinanden.
Umiddelbart derefter hører vi en mønt ramme gulvet.
Jeg spurgte: "Tabte I en mønt? Hørte I det også?"
Ganske rigtigt, der ligger en kvartdollar. Hvor kom den fra?
Som efterforsker er man altid skeptisk.
Jeg bad alle vende lommerne for at sikre, at ingen havde mønter i lommerne.
Og så snart vi gik ind i det næste lokale,
faldt en mønt, og vi kunne se den.
Og straks efter det, endnu en.
Kling.
"Hørte I det? Det var ovre på den anden side!"
Så vidste vi, der foregik et eller andet.
"Hvad sker der? Hvor kommer de fra?"
Stanley blev ramt i ryggen af en mønt.
Den blev kastet hårdt, og den kom fra et sted, vi alle så på.
Man tænker: "Hvor kom den fra?"
Senere lå der mønter på skrivebordet.
Da vi vendte tilbage, var mønterne lagt i stakke.
Her er mønterne fra efterforskningen.
i kontorbygningen.
Der var i alt 65 mønter.
Alle var amerikanske mønter.
Alle landede med platsiden opad.
Jeg drog den konklusion, at det var en ånd,
som fortalte mig: "Pas på. Jeg er her."
Aftenen efter undersøgelsen
sad en af efterforskerne, Dusty, her.
Mens vi sad og arbejdede ved computerne,
faldt en kvartdoller på gulvet lige her.
Dusty rejste sig med et digitalkamera.
Han begyndte at tage billeder i mit hjem.
Da han gik over dørtærsklen til mit soveværelse,
faldt fem mønter ned i hovedet på ham
og landede på gulvet.
Vi vidste, at aktiviteten med mønterne fra efterforskningen
var fulgt efter os til mit hjem.
Igen og igen hjemme hos mig landede de alle med platsiden opad.
De fleste folk, de fleste kulturer har en idé om,
at vi alle har en livskraft
eller energi eller sjæl i os.
Og når vi dør, forlader den livskraft os.
Den forlader os og drager til et andet sted.
Og somme tider ser vi resultatet af, at energierne giver sig til kende.
@ HSE 5/5 SOVEVÆRELSE
Mønterne fik mine øje op for,
at der er et grundliggende fællestræk
ved alle de paranormale begivenheder.
En af de ting vi fandt ud af var, at de forskellige fænomener
kan kobles sammen med tanken om
et multivers eller dimensionale portaler.
Mønterne kom tydeligvis fra et andet sted.
De manifesterede sig i vores fysiske verden, og det så jeg.
Der er forskellige dimensioner.
Og i de andre dimensioner findes væsner som bigfoot.
Der er ufoer.
Og fra tid til anden kommer de over i vores fysiske verden.
Når man ser på navajoernes skabelsesberetninger,
hænger det sammen.
I navajokulturen går tanken tilbage til tidernes morgen,
som de kalder tilsynekomsten.
Under tilsynekomsten kom navajoerne gennem forskellige verdener.
De siger, der er et hul i himlen,
og de klatrer op gennem hullet.
Det lyder mistænkeligt som en fortælling
om en dimensional portal, som de kom igennem ind i denne verden.
Hvad, hvis de stadig findes? Vi kan ikke se dem og ved ikke, hvor de er.
Men det er meget muligt, de stadig er her.
De paranormale efterforskninger
udgjorde under en procent af alt det, vi lavede som Navajo Rangers.
Men når de forekom, var de af stor betydning.
De sager er forunderlige.
Jeg gik på pension for ti år siden.
Jeg savner efterforskningerne, den form for arbejde.
Jeg arbejder ikke længere for Rangers,
men jeg holder ikke op med at hjælpe folk,
i særdeleshed dem, som lever i frygt.
Vi leder altid efter svar, uanset hvor tossede de kan virke.
Der foregår meget mere i vores univers og verden end det,
som er lige for øjnene af os.
Vi er kun begyndt at kradse i overfladen.
HVIS DU VIL FORTÆLLE OM EN PARANORMAL OPLEVELSE,
SÅ GÅ IND PÅ UNSOLVED.COM
Tekster af: Henriette Saffron