EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Vi blir hele tiden spurt: " Tror du på Bigfoot?"
"Tror du på UFOer?"
"Eller navajo-trolldom?
Vi liker ikke å bruke begrepet "tro",
for å tro er en troshandling
uten basis i bevis.
Vitenskapen i dag kan se på det og si: "Det kan ikke skje."
At det er innbilning.
Men dette skjedde, og ofte kan vi ikke forklare det.
Folk har vært skeptiske til arbeidet vårt.
Selvsagt forventer vi det.
Jeg kan bare si at du ikke var der.
Du så ikke det jeg så.
I 2000 BLE TO NAVAJO-RANGERE OPPNEVNT
FOR Å UNDERSØKE RAPPORTER OM PARANORMAL AKTIVITET I RESERVATET.
FØLGENDE BERETNINGER ER HENTET FRA SAKSMAPPENE DERES.
Det er noe magisk ved navajo-reservatet.
Navajo-reservatet er på 69 000 kvadratkilometer.
Det er på størrelse med West Virginia.
Jeg sto trolig på steder der ingen annen mann noen gang har stått.
Det er vanskelig å forestille seg det.
Å se det endeløse i fjerne områder
virker som det er grenseløst.
Hvis man ser på navajo-reservatet,
sørger navajo-politiet for det offentlige sikkerhetsaspektet
i lokalsamfunnene våre.
Navajo-rangerne sørger for lovhåndheving og beskyttelse
for alle navajo-nasjonens naturressurser,
etter modell av nasjonalpark-rangerne.
Navajo-rangerne ble dannet i 1957.
Jobben til en navajo-ranger
omfatter å jobbe i skogbrannområder med evakuering.
Vi utfører søk- og redningsoperasjoner
og henger i tau fra en klippe om natta og leter etter noen som sitter fast der.
Når jeg ser tilbake på ønsket mitt om å bli navajo-ranger,
var det virkelig en eksklusiv klubb.
De hadde pondus,
og jeg husker at jeg ville være en del av det.
Jeg traff Stan, det må ha vært omkring 1989,
og vi begynte å jobbe sammen ganske mye.
Vi var med-anførere for utkantoperasjoner.
Vi ble ganske godt kjent.
Vi har adoptert hverandre som brødre.
I 2000 innkalte sjefsrangeren vår oss alle til et møte
på grunn av en klage mot avdelingen
for ikke å ha etterforsket en Bigfoot-sak.
Akkurat nå, i USA, er det ingen mekanisme
for å undersøke slike paranormale saker.
Det er ikke innebygd i systemene våre. Så de blir ignorert.
Men man har folk der ute
som er livredde for
hva det nå var som skjedde med dem.
Og sjefsrangeren vår sa:
"Heretter skal disse sakene etterforskes."
Han vendte seg til oss:
"Og dere to skal få de viktige sakene."
Jeg tror det var navajo-rangere
som ikke ville nærme seg slike saker
fordi det innen navajo-kulturen
er tabu å ha noe med det å gjøre, eller nevne det.
Grunnen til at Jon og jeg ble valgt er at vi vokste opp i begge verdener.
Han ble født i Oklahoma og vokste opp der.
Jeg ble født i Los Angeles og vokste opp der.
Vi er delvis navajo,
men vi holdt ikke fast ved den tradisjonelle troen
som mange navajoer hadde om å være i nærheten av slike ting.
Min umiddelbare tanke var: "Å, bevare meg vel."
"Vi blir X-Files."
NAVAJO-NASJONEN
En av de første sakene vi jobbet med
var oppe langs San Juan-elva,
der over 30 personer rapporterte at de hadde sett en Bigfoot,
noe som er helt uvanlig.
Her er stedet der undersøkelsen startet.
Hva skjedde i morges?
Da jeg kom langs riksveien, trodde jeg en person haiket.
Men da jeg kom nærmere, var det ikke en person.
Det var en høy kropp med... Det virket som hår overalt
fordi jeg så ikke ansiktstrekk eller noe.
Vi avhørte vitner,
og vi snakket med livredde folk
som ikke visste hva som skjedde.
De så noe helt utenom det vanlige,
og de ville ha svar.
Ett av barnebarna mine så den der.
Det er denne. Jeg vet ikke. Den er stor, veldig høy...
Jeg vil ikke komme ned hit alene.
Vi har hatt andre undersøkelser som har lignet.
BIGFOOT VITNERAPPORT
Vi har fått rapporter om at Bigfoot gikk over innhegninger
og tok sauer
og gikk ut igjen med dem.
Vi har hatt sauer som ble drept
ved å få ulla revet av ryggen.
Akkurat som om du tok den rundt halsen og bare rev den av.
Å, bevares.
Ikke mulig
å lage det merket der.
- Det er en stor knoke. - Ja.
Ved å avhøre folk opp og ned langs elva,
fikk vi en følelse av at disse hendelsene hadde pågått en stund.
Disse Bigfootene er beskrevet ofte som høyere enn en mann,
210 cm til 240 cm.
Veldig muskuløse.
Brede skuldre.
Bygd som en tank.
Med hundetenner.
Lukter som en våt hund.
Det er et stort, enormt, hårete beist.
På den tiden hadde jeg hørt navnet Brenda Harris.
Hun holdt til langs San Juan-elva.
Det var her vi pleide å bo.
Husvogna vår var parkert her.
Og her hadde vi noen konfrontasjoner som virkelig skjedde.
Dette var om sommeren. Alle soveromsvinduene var åpne,
stuevinduene åpne.
Mannen min hadde dratt på jobb klokka 22.30.
Han jobbet nattskift.
Rundt 30 minutter senere
hørte jeg noe veldig tungt gå opp på verandaen.
Det neste jeg husker er at vi ser dørklinka bevege seg.
Jeg låste opp.
Da det klikket,
kunne jeg høre at den slapp dørklinka.
Jeg var veldig redd.
Jeg åpnet døra
og så den stå foran meg.
Jeg tenkte: "Jøss."
Det kan ikke være det jeg tror det er. Det er enormt.
Den var svart, høy, og den var dekket av hår.
Den var ikke muskuløs.
Det var radmager.
Jeg kunne ikke tro det jeg så.
Og den forsvant fra verandaen og løp mot vest.
Omtrent 15, 20 minutter senere kom denne tingesten tilbake.
Og den gjorde det samme. Den begynte å dreie på dørklinka.
Da jeg slo på soveromlyset, stakk den.
Dette pågikk hele natta.
Og til slutt ved daggry
sa jeg: "Vi går rundt i huset. "
Rett her inne var soverommet til datteren min,
og det var her vi fant et fotavtrykk.
Litt over 45 cm langt og ti cm bredt.
Den kunne ha revet opp døra, men den gjorde ikke det.
Hvorfor ville den inn? Det er fortsatt et mysterium for meg.
Brenda bor i et område
med nær 30 personer som rapporterer om samme slags aktivitet.
Så vi tok med et lag på rundt seks karer langs San Juan-elva.
Vi fant fotsporbevis.
Du har et 50 cm fotspor der tærne vises,
og den har halvannen meter lange skritt.
Skulle jeg ta så lange skritt, måtte jeg ned i spagaten.
Stien gikk videre og traff et piggtrådgjerde
som den tråkket over.
Fast i piggtrådgjerdet, satt det en hårtjafs,
og vi tok den med som en del av undersøkelsen.
Flere hårstrå, satt sammen.
Alle hårene var små, men de hadde hårposene på,
noe de trenger for DNA-undersøkelse.
DNA-analysen ville ha fortalt
hvilken art eller hovedartsgruppe den hørte til,
men rapporten sa bare ukjent rovdyr.
Det er ingen klassifikasjon for det i DNA-databasen,
og den DNA-databasen har dyr fra hele verden.
Det er ingen forklaring på det.
Da jeg begynte å bli interessert i dette,
sa jeg: "La oss sette opp kameraet."
Så vi satte opp kameraet en kveld bak hjemmet vårt.
Vi fanget opp det som for meg ser ut som en liten Bigfoot
som er omtrent så høy.
En liten, svart skikkelse.
Jeg vet ikke om den krøp dit bassenget var,
men for meg ser det ut som om den vokser opp fra bakken.
Den står, tar oppstilling og forsvinner mot vest.
Og jeg har også noen stemmeprøver.
BRENDA HARRIS' OPPTAK
Jeg begynte å høre at ulike folk i området
opplevde at Bigfoot streifet omkring.
Her sto hesteinnhegningen.
Vi hadde grisegjerdet stablet
trolig så høyt som det der,
og vi hadde et solid tak på toppen.
Og borte i det hjørnet var der panelet ble revet av.
Dette er bølgeblikk som vi hadde dekket hestinnhegningen med.
Vi kan ikke rive den opp.
Den er som revet opp, som papir.
Han rev til og med av alle disse. Han ødela disse.
Dette er solid stål.
Brenda kom bort.
Hun satte opp kameraer rundt hestinnhegningen.
Det er en silhuett som treffer siden på innhegningen,
og du ser denne høye figuren som står der.
Vi visste ikke hva det var, og det skremte oss.
Folk bør vite hva som er der ute og være forsiktige,
for vi vet ikke hva de er i stand til å gjøre.
Under en av undersøkelsene våre begynte vi å spore Bigfoot i flere kilometer.
Fotavtrykket stoppet,
nesten som om det ble rykket opp på himmelen.
Mange tror at Bigfoot har noen åndelige krefter eller noe sånt,
så de bare kan forsvinne.
De sier: "Jeg har sett en Bigfoot. Jeg så den. "
"Jeg fulgte etter. Plutselig forsvant den."
Da vi begynte å få rapporter om Bigfoot,
og rapportene ble stadig flere,
var det en tilsvarende økning i UFO-iakttagelser.
UFO-sak.
Dette er et område like ved riksvei 4.
På dette stedet der jeg står,
utstrålte en uidentifisert lyskilde lys fra dette området.
NIFSE UFO-FORTELLINGER
Vi har en mistanke om at UFO-aktiviteten
kommer med jevne mellomrom.
De fleste navajoer vil fortelle oss at det er helt normalt.
Det var her vi så lyset.
Et hvitt lys.
Det strålte ut fra noe.
Da dere først så det her borte, var lysene, de direkte lysene,
rett over, det var på denne siden av åsen.
Det var veldig langt. Trolig sånn.
Alt varte kanskje ti sekunder?
Jeg har en annen sak, ikke langt herfra, på torsdag.
Jøss!
- Her omkring. - Så om de to er forbundet,
noe jeg tror de er på en eller annen måte.
Når man hører ordet "paranormal",
er et av de vanligste fenomenene det folk kaller en kule.
Og kuler kommer i forskjellige former og størrelser
og farger og atferd.
De opererer i hastigheter og vinkler
som vi ikke engang kunne ha håp om å kopiere.
Vi hadde en sak med en ung kvinne som jobber i Flagstaff.
Så hun kjører hjem til reservatet hver kveld.
Jeg vil være anonym fordi mange mennesker
tror at man er gal
eller ikke tror på opplevelsen du hadde.
Jeg ble født og vokste opp på navajo-reservatet.
Det hadde vært tilfeller
der rare lys var blitt sett på himmelen,
nok til at det ble kjent i samfunnet.
Mens jeg kjører hjem fra jobb,
ca. 01.30 om morgenen...
Det er ingen hus, ingen lys,
ingen andre biler på veien.
Det er åpen ørken.
Jeg så et rødt lys på førersiden,
og det fulgte meg i et minutt eller to.
Det sendte aldri ut noen lyd.
Jeg nådde et punkt i veien der den gjorde en skarp sving,
så jeg måtte ta øynene bort fra denne røde ballen.
Jeg så til venstre,
og det var nå en stor ball, og det var et strålende, hvitt lys.
Den var ikke lenger rød.
Jeg var redd fordi den var veldig nær meg.
Jeg ante ikke hva jeg skulle gjøre.
Jeg innså at uansett hva dette var,
var det tydeligvis intelligent nok til å følge meg.
Det var rart.
Den ble ved siden av meg en halv kilometer
før den skjøt fremover.
Under 150 meter foran meg
stoppet den brått
og for så rett opp på himmelen.
Da den for opp, gikk den i en bue over himmelen,
og den så ut som et stjerneskudd.
Det var så skremmende.
Jeg ville ikke se det igjen.
Om morgenen, da jeg våknet,
hadde jeg den verste migrenen jeg noen gang har hatt.
Til da
hadde jeg aldri opplevd migrene.
Hun kontaktet meg fordi jeg bor i samme samfunn,
og hun visste at jeg håndterte slike saker.
Det hadde skaket henne opp ganske mye.
Vi gikk rundt bilen hennes med kompasset,
og vi lette etter magnetiske avvik.
Vi fant to områder som hadde en intens, magnetisk tiltrekning.
Det ene var rett bak førerdøra på karosseriet,
og det andre var rett foran passasjerdøra.
Hvis du tok en snor og bandt den mellom begge punktene,
gikk snora rett gjennom føreren.
Så vi tror at da den fløy ved siden av kjøretøyet,
må den ha skannet eller gjort noe med det kjøretøyet
som gikk gjennom henne og kan ha forårsaket et fysisk resultat.
For de menneskene
som har de førstehåndsopplevelsene med det overnaturlige
eller det paranormale,
er det noe de aldri vil glemme.
Vi undersøkte mange UFO-observasjoner,
men ett av de mest fascinerende tilfellene oppsto
med en ikke-navajo-beboer på reservatet som bodde nær Greasewood.
Jeg tilbrakte trolig ti år på navajo-reservatet.
Underviste i engelsk som andrespråk.
Jeg hadde bodd i nedre Greasewood i omtrent et år.
Satan's Butte var i det fjerne, så jeg så den hver eneste dag.
Det er et flatt høydeplatå.
Det er ganske goldt. Det er ingen trær.
Hver kveld måtte jeg selvfølgelig gå ut og mate hestene.
Én kveld, mens sola gikk ned, i skumringen,
fanget dette merkelige lyset på himmelen min oppmerksomhet.
Jeg skjønte ikke hva det var.
Et par kvelder senere
ser jeg dette merkelige lyset på himmelen sveve over Satan's Butte,
svært nær der det svevde et par kvelder før.
Det kom rett over her, og så dalte det ned.
-På denne siden? Til høyre? - På denne siden, ja.
Det har røde lys.
Jeg vet ikke om de går rundt bak, men de... Det går sånn.
Man kan se dem avta.
Det jeg så var et stort skip.
Og ut av det kommer
disse lystrådene.
Men de ser ut som tårer når de faller til jorda.
Lyset kom fra innsiden av skipet,
og trådene...
Jeg vet ikke om det er små UFO-skip,
men de glødet.
Spol frem en uke.
Jeg ser det igjen.
"Jeg må få et bilde av dette,
for det ville vært så kult."
På bildene som Jon og jeg ble vist,
var det definitivt noe der.
Det er nok bevis fra det han ga oss
og hendelsene han opplevde
som er usedvanlige fra en etterforskers ståsted.
Ingen av navajoene jeg snakket med om det var sjokkerte.
Alle sa: "Å, ja."
Jeg trodde ikke at romvesener fantes.
Jeg trodde ikke at det fantes UFOer.
Så jeg var veldig skeptisk,
men navajo-nasjonen lærte meg
at det fins ting der ute som vi ikke forstår.
Når det gjelder det paranormale eller overnaturlige,
er det elementet allerede innenfor navajo-kulturen.
Navajoene selv, som folk, har mange historier
som går fra generasjon til generasjon om paranormal aktivitet.
Hvis man ser på piktogrammer og helleristninger
på veggene i Red Rock-Canyon,
ser man disse bildene som er tusenvis av år gamle.
Og man ser bilder av UFOer.
Er dette det som omtales som stjernefolk
og utenomjordiske vesener?
Det er mye som skjer,
men ingenting av det snakkes det om
fordi det er et stigma.
Med de eldre generasjonene
har de fortsatt tradisjonell lære
om ting som er tabu, som man ikke snakker om.
Fordi de yngre generasjonene ikke lærer de tradisjonene like mye,
er de mer åpne for å oppleve slike ting
og dele opplysninger.
En av de mest skremmende type saker
som vi har undersøkt
involverer den legendariske navajo-hamskifteren.
De fleste navajoer har hørt uttrykket hamskifter.
En eksistens som kan skifte ham eller endre form
fra en menneskelig form til et dyrs.
De kan endre form til en prærieulv, til en ulv,
til alt de har huden av.
Folk har fortalt at de har sett dem i veikantene
da de var i menneskelig form,
og de er hvitmalte,
som om du dyppet en svamp i hvit maling
og stenket den over hele kroppen din.
Og malingen sprekker,
og selv håret er langt og malt.
De sier at de kan løpe så fort som en bil kan kjøre.
Disse tingene er farlige...
og det er skremmende.
Jeg vet at disse hamskifterne fins
fordi jeg har opplevd det selv.
Før min politikarriere
hadde jeg kommet til navajo-reservatet.
På den tiden bodde jeg nær Fort Defiant.
Jeg lånte storesøsters bil og dro på kino en kveld.
Det var på denne strekningen
da jeg hadde noe som løp ved siden av bilen
på innsiden av gjerdet bak oss.
Den hopper over gjerdet
og kommer innen én meter fra passasjersiden på bilen min,
og den holder tritt med meg i stor fart.
Jeg kjører i minst i 90 km i timen.
Jo mer jeg akselererte, jo mer var den der med meg.
Denne tingesten hadde kroppen til en greyhound
men fra topp til tå var den helt hvit.
Ryggen kom i alle fall over siden av døra.
Den hadde en munn full av tenner. Den hadde et hode som var hundeformet.
Og den hadde en lang snute.
Jeg stirret den i øynene,
og øynene var som...
De var selvlysende.
Glødende oransje.
Det var som den så tvers gjennom meg.
Jeg ga full gass.
Jeg kom inn oppkjørselen, hoppet ut og løp inn.
Faren min var fortsatt våken, og jeg forklarte hva jeg hadde sett,
og det var da han sa:
"Det er en hamskifter."
Å se det med egne øyne
og vite at det ikke var innbilning,
at det ikke var fantasi, ikke legende,
denne var i sin faktiske
løper-på-alle-fire-form.
Det var ett av de øyeblikkene der jeg innså at disse tingene virkelig fins.
Tanta mi søkte hjelp hos en medisinmann.
Medisinmannen sa
at det at jeg så den løpe ved siden av bilen var knyttet til
noen der ute som prøvde å skade familien vår.
Den eneste grunnen til at folk skifter ham
er å skade andre.
De ønsker å skade. De ønsker definitivt å skade.
Etter min erfaring fra 31 år der ute,
kan jeg garantere at dette er virkelig,
og jeg kan garantere at disse tingene er dødelige.
I hele min karrieren følte jeg aldri at jeg trengte beskyttelse.
Men da vi begynte med disse paranormale undersøkelsene,
endret det seg plutselig.
Dette er en pilspiss.
Den er laget av svart glasslava.
Og glasslava er i navajo-kulturen én av de tingene som kan beskytte deg.
Fornemmer du at det er en negativ energi der
eller en energi du ikke føler deg vel med,
fins det måter å takle det på.
Negativ energi kan feste seg til oss og akkumuleres.
Jeg tenner beskyttelsesild med seder eller salvie.
Det den røyken gjør,
er å fjerne negativ energi som kan være til stede.
I årenes løp
tjente dette til å beskytte og veilede meg i å jobbe med slike fenomener.
En av de mest interessante og tankevekkende sakene
jeg har opplevd i min karriere som navajo-ranger...
var en hjemsøkingssak
som involverte et myndighetskontorbygg.
Den saken hadde mange slags forskjellige fenomener.
Det var ansatte som sa: "Herregud, det er sprø aktivitet i bygningen."
"Ting beveger seg, ting flyr tvers over rommet,
ting eksploderer, stemmer."
Denne bygningen fra 1930-tallet
ble én gang til og med brukt som likhus.
Det var en kvinnelig ansatt der
som opplevde gjentatte oppringinger til fasttelefonen sin
om og om igjen.
Og det var ingen der når hun tok telefonen.
Og telefonselskapet
klarte ikke å finne ut hvor disse samtalene stammet fra.
Denne bygningen hadde tre etasjer.
Så i denne spesielle undersøkelsen
lærte jeg opp et team på fire personer som kunne bivåne disse tingene.
Jeg heter Tony Milford, Anthony Milford jr.
Av navajo-avstamning, navajo-stammen.
Stanley kontaktet meg for å hjelpe til med undersøkelsen.
Jeg er litt bekymret, for dette er definitivt hjemsøking.
Det er uten tvil en poltergeist fordi den flytter ting rundt.
Vi gikk inn en helg rundt klokka 21.
Jeg var nedenunder.
Plutselig, her borte på min venstre side,
var det to forskjellige mannsstemmer.
Jeg skjønte ikke hva de sa til hverandre.
Rett etter det hører vi en mynt falle på gulvet.
Jeg spurte: "Har dere mistet en mynt? Hørte dere det også?"
Ja, det er en kvartdollar. Hvor kom den fra?
For meg, som etterforsker,
har man alltid en viss grad av skepsis.
Jeg fikk alle til å vrenge lommene
for å vite sikkert at ingen hadde mynter der.
Og nesten umiddelbart da vi gikk inn i det neste rommet,
falt det en mynt, og vi kunne se den.
Og akkurat da det skjedde, én til.
Pling.
"Hørte du det? Den er på den andre siden."
Og da sa vi: "OK, det er noe som foregår her."
"Hvorfor skjer det? Hvor er de fra?"
Stanley ble truffet i ryggen av en mynt.
Og denne tingen ble kastet med kraft, og kom fra et område vi alle er vendt mot.
Og du sier: "Hvor kom den fra?"
Senere var det mynter på skrivebordet.
Vi kom tilbake, og myntene var stablet opp av seg selv.
Dette er de faktiske myntene
som var involvert i undersøkelsen
i kontorlokalet der.
Det var til sammen 65 mynter.
De var alle valører av amerikanske mynter.
Alle landet med myntsiden opp.
Jeg hadde kommet til den konklusjonen at det bare var en ånd
som lot meg få vite:
"Pass på. Jeg er her."
Etter undersøkelsen, neste kveld,
var en av etterforskerne, Dusty, her.
Mens vi sitter her og jobber på datamaskinene,
falt en kvartdollar bak meg midt på gulvet.
Dusty kom frem med et digitalkamera.
Han begynte å fotografere rundt boligen min.
Da han kom over terskelen til soveromsdøra mi,
falt fem mynter over toppen av hodet hans
og falt i gulvet.
Vi visste at myntaktiviteten som var involvert i undersøkelsen
hadde fulgt oss hit til boligen min.
Her i hjemmet mitt, om og om igjen, landet de alle med myntsiden opp.
De fleste folk, de fleste kulturer har denne ideen
om at vi alle har en livskraft
eller energi eller sjel i oss.
Og når vi er døde, forlater livskraften oss.
Når den forlater kroppen vår, går den et annet sted.
Og iblant
ser vi resultatet av at disse energiene tilkjennegir seg.
@HSE 5/5 SOVEROMSAK
Myntene var nøkkelen til å åpne tankene mine
for at det er et underliggende sammenfall
mellom alle disse paranormale hendelsene.
En av tingene vi fant, var at alle disse ulike fenomenene
kan knyttes sammen gjennom denne ideen
om et multi-univers eller dimensjonale porter.
Så myntene kom åpenbart fra et annet sted.
De ga seg til kjenne i vår fysiske verden, og jeg var vitne til det.
De er i forskjellige dimensjoner.
Og innenfor de forskjellige dimensjonene har man vesener som Bigfoot.
Man har UFOer.
Og fra tid til annen
krysser de over i vår fysiske verden.
Og ser man på disse navajo-skapelsesberetningene
passer det på sett og vis.
I navajo-kulturen
strekker denne teorien seg tilbake til tidenes begynnelse,
det de kaller tilsynekomsten.
I tilsynekomsten kom navajo-folket gjennom flere forskjellige verdener.
De sier at det er et hull på himmelen,
og de klatrer opp gjennom dette hullet.
Det er for meg mistenkelig nok en nøyaktig redegjørelse
for en slags dimensjonal port som de kom gjennom til denne verden.
Hva om portene fortsatt fins? Vi ser dem ikke.
Vi vet ikke hvor de er,
men det er mulig at de fortsatt er her.
De paranormale undersøkelsene
utgjorde bare under 1 %
av alt vi gjorde som navajo-rangere.
Men da de skjedde, var de veldig betydningsfulle.
Disse sakene er utrolige.
Det er ti år siden jeg gikk av.
Jeg savner det å drive etterforskningsarbeid.
Jeg jobber ikke lenger for avdelingen,
men jeg slutter ikke å hjelpe folk,
særlig de som lever i frykt.
Vi leter alltid etter svar, uansett hvor sprø de kan virke.
Det er så mye mer i universet og i vår verden
enn det som er her rett fremfor oss.
Vi har bare begynt å krafse i overflaten.
HVIS DU HAR EN PARANORMAL OPPLEVELSE Å DELE,
KONTAKT UNSOLVED.COM
Tekst: Øystein Johansen