ЦЕЙ ЕПІЗОД МІСТИТЬ ВІДТВОРЕННЯ МОЖЛИВОГО СУЇЦИДУ.
ЯКЩО ВАМ ЧИ ВАШИМ БЛИЗЬКИМ ПОТРІБНА ДОПОМОГА,
ВІДВІДАЙТЕ САЙТ НА ЕКРАНІ
ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
Що сталося того дня?
Як човен опинився так далеко?
Чому жоден, хто пропливав на човні,
не помітив, як пусте судно долає таку відстань без капітана?
Дуже багато фактів не складалися до купи.
Вони не визнають це ані вбивством, ані самогубством.
Будь-яка нормальна людина одразу зрозуміє, що це не самогубство.
Це вбивство.
БРЕЙДЕНТОН ФЛОРИДА
Коли ми переїхали сюди, Брейдентон виявився невеличким містечком.
БРЕЙДЕНТОН
Я та мій чоловік Пет
купили дім на річці.
Це було чудове місце для виховання дітей.
Більшу частину дитинства я проводив на воді.
Ми рибалили.
Мені там дуже подобалося.
Були місця, куди я міг взяти свого маленького човна
та трохи поплескатися понад берегом.
Боже мій!
Припини!
Ми з братом Петом виросли на воді.
Човни були всюди. Кожен мав по човну.
Ми могли плавати хоч кожен день.
У Пета був чотириметровий «стампнокер».
У дитинстві Пет мріяв про такого.
Казав: «От би мені такого човна».
«Стампнокер» – це бренд. Це човен з плоским дном.
«Стампнокер» ідеально підходив для річки Брейден,
тому що там дуже мілко.
Ми ловили окуня, і це було неймовірно.
Рибу було видно під водою.
Як вона плаває, як на сонці мерехтить луска.
Гарні часи.
Там було так тихо і спокійно.
27 СІЧНЯ 2013 РОКУ НЕДІЛЯ
27 січня 2013 року
я їхала до сестри до Сарасоти.
Я не знала, які у Пета були плани на день,
але в нього було безліч моторів, в яких він без кінця копирсався.
Пет побажав мені гарного дня, поцілував мене, і я поїхала.
Я повернулася додому десь між 18:30 та 19:00.
Коли я приїхала, Пета не було вдома.
Його машина була на місці, тож я вирішила, що він у сусідів.
Я дзвонила йому,
але Пет не любив носити телефон із собою.
Тож я не здивувалася, що він не відповідає.
Я вийшла пошукати його. Зазирнула до сусідів.
Його ніде не було.
За нашим звичним розпорядком
неділя була робочим днем,
тому десь о пів на восьму вечора ми вже починали вкладатися,
тому було дивно, що він не вдома.
Було вже пізно, і я хвилювалася все більше і більше.
Потім я пішла туди, де ми тримали човен.
Його там не було.
Коли я зрозуміла, що човна немає,
я знала, що мені потрібна допомога.
Тому я подзвонила моєму сину Майлзу.
Я був у Тампі, здобував ступінь бакалавра.
Я сказав мамі не хвилюватися.
Здається, десь за день до того він казав моєму дядьку,
що збирається прогулятися на човні.
Просто змочити дно.
Він повернеться. Батько не та людина, яка може заблукати
та не повернутися додому.
Пізніше вона знову подзвонила: «Його досі немає».
Я зрозумів, що щось не так,
тому я швидко зібрався та поїхав до Брейдентону.
Я подзвонила братові Пета.
Це було, мабуть, об 11-й ночі.
Мені було ніяково просити його про те,
щоб він поплив шукати Пета на човні.
Але він сам запитав: «Хочеш, я попливу?», і я сказала: «Так, будь ласка».
Дядьки зустріли мене на моєму човні.
Я заплигнув на нього, і ми почали пошуки.
Ми зосередилися на річці Брейден, бо знали, що він на човні,
який призначений для мілководдя.
Думаю, навряд чи він заплив би на ньому аж до річки Манаті.
Човен був призначений для річки Брейден,
тож там він і плавав.
Ми пропливли основними маршрутами, а коли нічого не знайшли,
почали шукати в усіх струмках та закуточках.
Після 23:00 Джилл Маллінс повідомила нам, що її чоловік, Патрік,
зник безвісти.
Вийшов на човні й не повернувся.
Тоді ми поставили загальні питання:
«Ви сварилися? Він залишив записку?»
«Він брав з собою телефон?» Пізніше з'ясувалося, що не брав.
«В яких ви стосунках? У вас були фінансові складнощі?
У вас є зброя? У вашого чоловіка є зброя?»
Вони перевірили пару рибальських барів.
Пет не відвідував барів. Ані рибальських, ані звичайних.
Ми з підрозділом морської піхоти розпочали пошукову операцію,
яка на той момент була націлена на пошук людини, зниклої на воді.
Нам відомо, що сусіди бачили, як десь о 15:00 Патрік відпливав на човні,
а також те, що у човні був лише він.
Він керував річковим човном,
тож ми зосередили пошук вздовж річок Брейден і Манаті.
Потім до пошуків долучилася берегова охорона.
28 січня о 02:40
виконавча служба округу Манаті повідомила про зникнення містера Маллінса.
Тоді не було відомо, він був у човні, або у воді.
У пошуково-рятувальній операції час не на нашому боці.
Чим довше шукатимеш, тим далі течія понесе,
і ми не знаємо, що саме шукаємо.
Будь то перевернутий човен, чи людина у воді.
Всю ніч над нашим будинком кружляли гелікоптери.
Я дуже хвилювалася. Сталося лихо.
Перше, що спало на думку, –
у Пета прихопило спину, або човен заглухнув.
Можливо, він вдарився спиною.
Ми сподівалися, що в нього щось зламалося, і ми знайдемо його десь на березі.
Я одразу подумав, що в нього щось прихопило,
бо якби що-небудь сталося з човном,
він би з легкістю це виправив і повернувся б додому.
28 СІЧНЯ 2013 РОКУ НАСТУПНОГО ДНЯ
Наступного дня після того, як Пет зник,
з поліції подзвонили та сказали, що вони знайшли його човен.
ФОТОДОКАЗИ
Човен знайшли на північному заході від мису Егмонт-Кі.
Там знаходиться судноплавний канал, через який пропливають вантажні карго.
Мілководний човен точно не мав там опинитися.
Човен був надзвичайно далеко.
Так далеко від нашого дому.
Не розумію, як він так далеко заплив.
ФОТОДОКАЗИ
Його речі були в човні.
Але батька в ньому не було.
Там була рятувальна жилетка, окуляри та солом'яний капелюх.
Але в човні не було якоря, і закінчилося пальне.
Двигун працював в холосту.
Запалювання було ввімкнене, тож, схоже, що човен заглухнув від нестачі пального.
Жодних ознак місця злочину.
Нічого не вказувало на те, що він міг отримати якусь травму.
Може, йому стало погано, і він випав з човна.
Або човен зламався, тому він зійшов на берег де-небудь.
Тоді це було невідомо.
Ми провели детальне розслідування, щоб з'ясувати,
чи не було у Пета фінансових труднощів.
Перевірили, з ким він спілкувався по телефону.
У минулому він не мав жодних проблем,
які могли б наштовхнути нас на думку,
що він сам вирішив зникнути, або хтось інший йому з цим допоміг.
Ми й гадки не мали, що з ним сталося.
Коли човен знайшли, його просто повернули родині.
Ми приїхали оглянути човен,
Спочатку – нічого незвичного.
Але ми помітили
світло-червоні смуги на борту човна.
Раніше їх там не було.
Це привернуло нашу увагу, але ми не знали, що з цим робити.
Коли човен знайшли, а пошук мого батька досі тривав,
ми не розуміли, що робити далі.
«Можливо, він десь на суші? На яких островах ми ще не шукали?
Що саме сталося?»
Самі лише питання. Жодних відповідей.
Що тут у Патріка?
Ми з Петом одружилися в 1983 році.
У нас народилося двоє дітей.
Наш старший – Мейсон, а через два роки з'явився Майлз.
Тато понад 20 років був вчителем молодших класів,
перш ніж вони з мамою отримали академічні ступені.
Вони обоє стали бібліотекарями.
У школі, де він працював,
діти любили його й поважали, бо він був дуже дбайливим.
МІСТЕР МАЛЛІНС
Коли 10-12 учнів залишалися допізна,
він не зачиняв бібліотеку заради них.
Йому завжди діставалися діти, які потребували додаткової уваги.
Діти, які росли без батька.
У мене двоє братів і дві сестри.
Ми завжди захоплювалися рукоділлям: щось вічно розбирали, потім збирали знов.
У Пета це дуже гарно виходило.
Йому не було рівних.
Він був дуже стриманим та дисциплінованим.
Серйозність була на першому місці.
Він був дуже правильний.
Він робив так, як має бути.
Такий він був. Дуже обачливий.
Це настільна лампа Колмана.
Пет був повний життя, і він був щасливий.
Привіт, Джилл.
Він збирався йти на пенсію.
Будував плани на майбутнє.
Чоловік зник, родина у відчаї.
Є припущення, що він міг випасти з човна
задовго до того, як його знайшли.
Рятувальники продовжать пошуки,
хоча можливість переохолодження зменшує шанси знайти його живим.
Отже, знайшовши човен, ми продовжили пошуки,
бо шукаємо людину у воді.
Човен допоміг нам з'ясувати напрямок,
за яким ми маємо рухатися,
щоб знайти того, кого шукаємо.
Човен було знайдено десь за 14 кілометрів від берега.
Він дрейфував через відкритий океан до Мексиканської затоки.
Коли ми знаходимо пусте судно,
ми намагаємося зрозуміти,
за якою траєкторією він міг рухатися,
використовуючи дані про вітер та поверхневі течії.
Ми використовуємо метод зворотного дрейфу.
За нашими підрахунками,
враховуючи східний вітер та відпливну течію,
човен дрейфував з південної частини затоки Тампа.
Дуже важко шукати людину протягом тривалого часу.
Знайшовши порожній човен пошуки тільки прискорюються.
Після того, як його човен знайшли, ми тиждень жили у незнанні.
Чекали на звістку – знайшли Пета чи ні.
Ми сподівалися, що його знайдуть живим.
Але я молилася, щоб його просто знайшли,
тому що це краще, ніж жити в невіданні.
5 ЛЮТОГО 2013 РОКУ ДЕВ'ЯТЬ ДНІВ ПІСЛЯ ЗНИКНЕННЯ ПЕТА
Я дізнався, що зник чоловік,
і що його човен знайшли.
Я рибалив щодня.
Я професійний гід з морської риболовлі.
Ми з групою вийшли в океан на риболовлю.
Ми підпливли до Емерсон-Пойнт, і один з моїх клієнтів запитав:
«Капітане, що це там?»
Мені здалося, що у воді плавало тіло, але я не був упевнений.
Тож ми повільно підпливли до нього.
Все стало ясно.
Я сказав: «Хлопці, це той учитель».
ЧОВЕН ЗНАЙШЛИ ТУТ
Човен знайшли на північ від Егмонта.
Я знав, що він спливе.
ТІЛО ЗНАЙШЛИ ТУТ
Як і очікувалось, він сплив.
На ньому була сорочка, сині джинси, пояс.
На одній нозі був чобіт, на іншій ні.
Він був чистесенький.
Волосся на тілі, його руки, годинник, гаманець у кишені.
І він був обмотаний мотузкою.
Він був дуже добре обмотаний:
під пахвою, навколо шиї, через груди.
Мотузка спускалася углиб, а на дні був невеличкий якір,
вкопаний в пісок.
Думаю, що там було метр-два глибини, піщане дно.
Я не став чіпати його чи перевертати,
але в кришталево чистій воді було видно його обличчя.
Там живого сліду не лишилося.
Воно нагадувало спагеті. Інакше це не описати.
Я викликав морський патруль Флориди,
і через 40 хвилин вони були на місці.
П'ятого лютого мені подзвонили,
і сказали, що вони знайшли тіло.
Це був Пет.
Це було жахливо.
Я обшукав ту місцевість, де його знайшли.
Я викликався шукати саме там.
Я не міг позбавитися думки: «Чи хочу я його знайти?»
Воно й добре...
що його знайшов не я.
Тож, гадаю, мені пощастило. Це просто удача.
Пам'ятаю, коли його тіло знайшли,
я думав про те,
як мені пощастило, що він був у моєму житті.
Бо є люди, у яких цього немає.
Було дуже сумно.
Любий?
Так.
СУДМЕДЕКСПЕРТ ОКРУГУ МАНАТІ
Коли ми отримали тіло,
ФОТО З АУТОПСІЇ
він був повністю одягнений,
окрім одного черевика, і обмотаний мотузкою з якорем на кінці.
Тіло було в помірному стані розкладання,
що відповідало восьми чи дев'яти дням перебування у воді.
Точну кількість днів, проведених у воді, визначити було неможливо.
Були видимі ознаки серйозної травми черепа.
Було шість розрізнених крізних перфорацій
на лівій частині черепа
та одна велика перфорація на правій.
Очевидно, смерть настала в наслідок пострілу з дробовика.
Постріл було здійснено з правого боку.
Безперечно справа наліво, з нахилом вгору,
і дріб вийшов з цього боку.
Не відомо, це було самогубство чи вбивство.
У наших звітах ми зазначили,
що причина смерті невідома.
Але його руки не були зв'язані,
тому, я вважаю, що теорію про те, що це було самогубство,
виключати не можна.
НЕ МОЖНА ВИКЛЮЧАТИ САМОГУБСТВО
Ми приїхали до судмедексперта,
і він сказав, що схиляється до того, що це було самогубство.
Він сказав, що якби це було вбивство,
він був би зв'язаний по-іншому.
Спочатку я вирішила прийняти це та вважати, що це самогубство.
Але я так і не почула аргументів, які запевнили б мене, що це правда.
Я Лі Вільямс.
Я був журналістом-розслідувачем у Herald-Tribune у Сарасоті.
Шериф зробив висновок про самогубство перш ніж Пета витягнули з води.
Відтоді вони намагалися переконати Джилл,
що її чоловік вчинив самогубство.
Коли я спілкувався з правоохоронцями,
вони намагалися змусити мене купитися на теорію про самогубство.
Вони намагалися переконати мене облишити цю справу,
бо це було самогубство,
і родині, мабуть, так буде простіше це пережити.
За теорією поліції, чоловік обмотав себе мотузкою,
на кінці котрої був якір.
Сів на край човна,
застрелився
та впав у воду.
Як вони до цього додумалися?
Що саме наштовхнуло їх думати, що все сталося саме так?
Нам це здалося нісенітністю.
Я дуже здивувалася,
коли нам сказали, що Пет помер від пострілу в голову.
ПОСТРІЛ У ГОЛОВУ
У нас ніколи не було зброї.
Пет ніколи не цікавився зброєю.
Поліція округу Манаті перевірила його банківські рахунки.
Він не знімав гроші, щоб купити рушницю.
У нього її ніколи не було, як і не було патронів до неї.
Ми перевірили місцевих торговців зброєю.
Ніхто не продавав Пету Маллінсу рушницю.
Ми не знайшли передсмертної записки, яка вказувала б на самогубство.
З моїх спостережень за тим, яким було життя Пета,
я не думаю, що він думав про самогубство.
Напередодні до того, як він поплив на човні того дня,
він придбав захисні окуляри по акції,
які йому були не потрібні на той час,
але таке в хазяйстві завжди знадобиться.
Він думав наперед.
У нього були плани на майбутнє.
Він дуже хотів стати дідусем.
Для нього це було дуже важливо.
У червні ми збиралися відсвяткувати 30-ту річницю весілля.
Було забагато позитиву, щоб попрощатися з життям.
Також було дуже дивним те, як саме він був обмотаний мотузкою,
коли його знайшли.
Ані мій тато, ані жоден рибак не використали б таких вузлів.
Мій тато в'язав вузли зовсім по-іншому.
Якби він насправді вирішив піти на суїцид, він би зробив це одним добрячим вузлом.
Шериф постійно повторював, що це точно не вбивство,
бо руки в Пета не були зв'язані.
Якщо його спочатку вбили, то навіщо вже зав'язувати руки?
Судячи з того, як він був обмотаний, його зв'язали мертвого чи непритомного.
Дійшло до того, що старший слідчий подзвонив мені та просив схаменутися.
Мов, якби Пета вбили, у нього б забрали гаманець.
Не знаю, за що хтось убив мого чоловіка,
але не думаю, Пета вбили за вісім доларів, що були у нього в гаманці.
У 2021 РОДИНА МАЛЛІНСІВ ЗВЕРНУЛАСЯ ДО СУДОВОГО ЕКСПЕРТА,
ЩОБ ДОСЛІДИТИ ТЕОРІЮ ПРО САМОГУБСТВО ПЕТА
Спробуй перев'язати себе таким самим чином.
Використовуй такі самі вузли...
Я Лорі Бейкер.
Я професор антропології та криміналістики.
Мене долучили до розслідування справи Патріка Маллінса,
тому що були певні сумніви в тому, була його смерть вбивством чи суїцидом.
Він помер від пострілу дробовика,
але його тіло знайшли не в човні.
Рушницю в човні також не знайшли.
Уся ця історія з перемотуванням мотузкою не виглядала правдоподібно.
Мені таких самогубств не зустрічалося.
-Також навколо талії. -Гаразд.
Ми намагаємося реконструювати це як самогубство.
Дорослий чоловік обмотається мотузкою,
опустить якір у воду та сяде на край човна.
Як він тримав би рушницю,
враховуючи траєкторію пострілу?
Як він мав би сісти на край човна,
щоб гарантовано впасти у воду разом з рушницею
та піти з якорем до дна?
Спробуй опустити якір у воду.
-Добряче тягне. Гаразд. -Так.
У цьому випадку кут незвичний і зовсім не типовий для самогубця.
Теоретично, якщо це 18-дюймовий ствол,
наприклад, тактичний дробовик,
він важкий і громіздкий.
Щоб його втримати, треба притулити ствол до місця, куди стрілятимеш.
Але цікаво те, що на черепі загиблого
немає чорних слідів.
Після пострілу впритул на черепі точно були б потемніння.
Через те, що постріл з рушниці був зроблений не впритул,
є менше підстав вважати, що це було самогубством.
Досвід показує,
що самогубці частіше стріляють впритул.
Дуло зброї перед пострілом зазвичай притуляють до шкіри.
До того ж в цьому випадку постріл прийшовся на бокову частину лиця.
Вперше бачу, щоб хтось застрілився таким чином.
Спробуй направити рушницю на лінію підборіддя
та намагайся тримати її рівніше.
Це дуже незручно.
-Дуже. -Нетипова позиція.
Якщо поцілити з дробовика в голову,
крові буде стільки, що вона обов'язково заляпає човен.
Було б майже неможливо зробити це і не залити човен кров'ю.
Коли тіло знайшли, ми знову оглянули човен Патріка
і перевірили на наявність крові за допомогою ультрафіолету.
На жаль, слідів крові ми не знайшли.
Хтозна, може, кров не потрапила на човен.
Тоді у нас було недостатньо інформації, щоб зробити якийсь висновок.
Досі не віриться.
Коли ми були на річці, вітру майже не було,
але все одно був вітерець,
і з такою кількістю крові від пострілу дробом,
від пострілу такою рушницею,
дуже складно зробити це
і не залишати жодних слідів.
Відсутність слідів, як на мене,
зменшує ймовірність того, що це сталося в човні.
Він точно загинув не у човні. Ніяких біологічних доказів.
Тож його вбили в іншому місці, і кожна нормальна людина прийде висновку,
що це не було самогубством.
Це вбивство.
Коли я дивлюся на знімки, мене бентежить той факт,
що тіло пробуло у воді майже десять днів,
але жоден з жителів морських глибин
навіть не приторкнувся до нього.
Постріл у голову супроводжується величезною кількістю крові.
За лічені хвилини
тіло мали оточити риби-падальники та інші морські істоти.
На його руках не було жодних пошкоджень.
У нього була відкрита рана.
Акули відчувають запах крові на відстані до двох кілометрів.
Ця місцевість кишить акулами.
Тут навіть водяться алігатори. Морських істот тут вистачає.
Це наштовхує мене на питання:
«Чи справді він був у воді десять днів?»
Можливо, перед тим, як його кинули у воду,
якийсь час він перебував у іншому місці.
Може, його тримали десь на суші?
Хтозна.
Моя особиста теорія така: він плив і побачив те,
що не мав бачити.
Може, тому, що він був добрим земляком
і хотів комусь допомогти.
Дуже ймовірно, бо він був добряком.
Якби тато побачив, що у когось зламався човен,
він точно підплив би, щоб запропонувати допомогу.
Човен знайшли без пального, двигун працював в холосту.
Це вказує на те, що він зупинився, щоб зробити щось.
Тато міг не заглушити двигун тільки тоді, коли робив коротку зупинку.
Ти ставиш двигун у нейтральне положення,
коли підпливаєш до причалу, або робиш зупинку.
На мою скромну думку,
Пет Маллінс плив на своєму човні й побачив те, що бачити було не слід.
За це його і вбили.
Постає питання: «Що може стати причиною для вбивства людини?»
На думку одразу спадає контрабанда або торгівля наркотиками.
Брейдентон і річка Брейден – чудові місця для відпочинку.
Але є люди, які використовують річку в поганих цілях.
Тут було багато крадіжок катерів.
Є люди, які незаконно добувають рибу,
і я чув, що річку використовують для збуту наркотиків.
ЧОВЕН ПЕТА
Човен Пета знайшли у затоці,
хоча він ніколи не запливав туди на своєму мілководному човні.
Гадаю, той, хто його вбив,
можливо, заплив туди та залишив човен там.
Або човен могли відтягти туди та перерізати мотузку, щоб позбутися.
Ми пропливаємо залізничний міст.
Щоб «стампнокер» опинився там, де його знайшли,
він мав проплисти повз цей міст.
На мосту встановлені камери,
які фіксують усі судна, що проходять повз.
Якби тато пропливав тут на своєму човні,
це було б на камерах спостереження.
Було б видно:
чи він сам? Чи він з другом?
Можливо, він тягнув човен.
Можливо, допомагав комусь.
Або хтось буксирував його?
Будь-яка інформація з приводу того, як човен пропливав тут
була б дуже корисною.
ВИКОНАВЧА СЛУЖБА ОКРУГУ МАНАТІ
Незадовго після інциденту ми отримали запис з камер спостереження.
На жаль, працівники залізничного моста
завантажили пошкоджений відеофайл.
Коли ми повернулися вдруге, файл теж був пошкоджений.
Було дуже прикро.
Прикро, що ми опинилися в безвихідній ситуації,
бо ці записи були дуже важливі для нас.
Це дуже засмучує.
У нас жодних фактів, жодних відповідей. Лише теорії.
Але я вважаю, що його вбили.
Хтось його вбив.
А от хто – це вже питання на мільйон доларів.
На початку розслідування ми допитали всіх, кого могли.
Ми декілька разів допитали Деймона Крествуда.
Він знав Патріка та був давнім другом його брата.
Деймон – друг сім'ї.
Він часто відвідував наші сімейні збори.
На День пам'яті ми збиралися родиною та друзями.
Займалися водними видами спорту та розважалися.
Добре.
Для мого батька Деймон не був близьким другом.
В нашу родину він потрапив через мого дядька.
Я познайомився з Деймоном у 1989-му чи 90-му,
і ми швидко подружилися.
Він мав власний ресторан і був талановитим кухарем.
Деймон був добряком.
Ми познайомилися, коли мені було 12, а він був на кілька років старший за мене.
Він всім подобався, був надійним, гідним другом.
Але після зникнення Пета,
поведінка Деймона різко змінилася.
Деймон був дуже засмучений, коли Пет зник, і вважалося, що він мертвий.
Але якось занадто засмучений.
Він міг розплакатися, а тоді нестримно ридав.
Коли це сталося, він приходив до нас,
і я його таким ще ніколи не бачив.
Коли Пет помер, Деймон сказав мені,
що він безліч разів приходив до річки Манаті,
та годинами міг ридати, дивлячись вдалину.
Вони з татом були знайомими,
але вони ніколи тісно не дружили,
тому його реакція була трохи дивною.
Деймон просто з глузду з'їхав.
Постійно питав: «Якби щось сталося, ти б усе одно був моїм другом?»
«Чи можу я на тебе розраховувати?»
Ніхто з нас не розумів, що з ним відбувається.
Пета вбили в січні.
Ми з дружиною, як і всі інші,
помітили, що після смерті Пета, кожного року у січні, немов за розкладом,
у нього траплявся психічний зрив.
Це наштовхує на страшну думку,
що він знав більше, ніж казав.
Зрештою, Деймон сказав, що він приймав кристалічний метамфетамін.
Марк – психіатр, і він сказав: «За ним треба приглянути».
Аналіз поведінки – частина моєї роботи.
Він ставав дедалі більше імпульсивним. Його охоплювала параноя.
Були епізоди надзвичайно нестабільної поведінки,
які хвилювали всіх нас.
Після смерті мого батька, на День пам'яті,
ми зібралися родиною та друзями.
Деймон також приїхав,
і я побачив, що він начепив на собаку мотузку,
а іншим кінцем мотузки обмотався сам.
Він обмотався таким самим чином, яким було обмотано тіло Пета.
Нас це дуже стривожило.
Так, це було дуже дивно.
Вузол навколо талії.
Ми були просто приголомшені.
Ми тоді вирішили поговорити з ним про це.
Типу: «Що з тобою? Ти дивно поводишся».
Він ніяк це не пояснив.
Є ще одна річ,
яка почала ще більше пов'язувати його зі справою.
Коли «стампнокер» знайшли,
я побачив, що на борту човна
були якісь червоні смужки.
І тоді ми зрозуміли, що на човні Деймона є червона смуга.
Деймон жив біля річки Манаті, недалеко від затоки Тампа,
і там він зберігав свій човен.
Тіло Пета знайшли недалеко звідти.
ТІЛО ПЕТА ДІМ ДЕЙМОНА
Враховуючи нестабільну поведінку,
червона фарба додала приводу вважати, що Деймон якось причетний до справи.
Це змусило нас задуматися: можливо, у цьому треба розібратися.
Поліція хотіла отримати зразки фарби з човна Деймона.
Але Деймон їм відмовив.
Він заперечував свою причетність,
казав, що не знає, що сталося з Петом.
Згодом він зовсім перестав з нами спілкуватися,
але у нас не було ані свідків, ані доказів його причетності,
щоб висунути йому підозру або звинувачування.
На цьому всі спроби комунікації з Деймоном закінчилися,
а зразок фарби з його човна так і не вдалося отримати.
Деймон помер 5 квітня 2017 року.
Приблизно через чотири з половиною роки після смерті Пета.
Схоже, від передозування метамфетаміном.
Йому було 48 років,
і для нас це було черговим ударом,
бо ми сподівалися, що Деймон скаже, що він щось знає.
Після смерті Деймона
його дочка таки погодилася віддати зразок фарби на експертизу,
щоб перевірити, чи є збіг між фарбою на човні Деймона
та фарбою на човні Пета.
Ми сподівалися, що нарешті це щось дасть.
У поліції нам просто сказали:
«Так, є збіг. Ні, це неважливо».
У звіті було сказано:
«Немає підстав вважати, що червоні сліди на човні жертви були залишені цим судном».
Вони це так сформулювали.
Червона фарба – це не рідкість.
Ми не можемо сказати, якої марки була ця фарба.
Я провів аналіз, і ось результат.
Вони відкинули експертизу,
посилаючись на те, що того року було виготовлено багато фарби,
тому ці результати ні на що не годилися.
Але мені так не здалося.
Я дуже сумніваюся, що відмітки були залишені чимось,
що збіглося б по складу з фарбою на човні Деймона.
Враховуючи дивну поведінку Деймона
і його одержимість смертю Пета,
я вважаю, що Деймон знав, що сталося з Петом.
Існують теорії про те, у якій ситуації спілкування з Деймоном
могло закінчитися вбивством мого тата.
Можливо, він плив і побачив, що у Деймона зламався човен,
Він неодмінно підплив би, щоб допомогти.
Хтозна, був Деймон на своєму човні,
або на човні з кимось іншим.
Я не знаю, як скласти все в одну картину.
Там могло статися все що завгодно.
Розслідування подій того дня принесло більше питань, ніж відповідей.
Ми хотіли б знайти відповіді,
щоб допомогти родині рухатися далі.
Але у нас їх немає. Тому ми розслідуємо це, як смерть.
Ми не знаємо, що сталося.
Здебільшого ми розслідуємо вбивства,
які мали вказівки на причину, мотив чи щось таке.
В цьому випадку це точно не пограбування.
З іншого боку,
тіло жертви було обмотане мотузкою незвичним чином,
що змусило нас не виключати теорію суїциду.
Це було зроблено для того, щоб було схоже, що він закутувався сам,
а ми мали б схилятися до потенційного самогубства.
Тож без можливості сказати,
що це, скоріш за все, було вбивством,
або, ймовірно, самогубством,
ми мусили допустити ймовірність обох варіантів.
Тому спосіб смерті залишився «невизначеним».
Через рік після смерті чоловіка я почала розклеювати листівки,
тому що в справі не було жодного прогресу.
Кілька людей подзвонили.
Також декілька людей дзвонили шерифу напряму,
але ніякої цінної інформації ми так і не отримали.
ВИНАГОРОДА: ДО $20,000
Один з його братів сказав: «Пету це б дуже не сподобалося».
Він би зненавидів мене за ці листівки, тому що він не любив уваги.
Він був дуже скромним.
Але Пет не мав померти.
Той, хто це зробив, небезпечний для оточення.
Минуло дев'ять років,
і хтось має розповісти те, що знає.
Не можна втрачати надію.
Іноді призупинені справи розкривають через десятки років.
З нами таке також може статися.
Мої діти мають знати, що сталося з їхнім батьком.
Це сумна повість, і вона не має висновку.
У нас немає відповідей, але я не здаюся.
ЯКЩО ВИ ВОЛОДІЄТЕ ІНФОРМАЦІЄЮ ПРО ТАЄМНИЧУ СМЕРТЬ ПАТРІКА МАЛЛІНСА,
ПЕРЕЙДІТЬ ЗА ПОСИЛАННЯМ НА ЕКРАНІ
Переклад субтитрів: Ярослав Юденко