DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Když jsem se do toho bytu nastěhovala,
hned se mi začaly zdát bizarní sny.
Viděla jsem žalář.
Byl hrozně divný a temný.
Bylo tam ale jedno světlo.
A viděla jsem tam holku
a takovou divnou dvojici.
Vtom té holce začali dělat děsivé věci.
Přišla jsem na to,
že kdysi zmizela žena, která v tom bytě bydlela.
Mám pocit, že se její duch s někým snažil spojit.
Chce, aby ji někdo našel.
Můžeme?
Jó!
Marylin.
Ahoj.
Jak se usmívá!
Jsem babička, jsem máma
a mám stejné jméno jako jedna slavná herečka.
Jodie Fosterová, ta režisérka.
Narodila jsem se v Orange County v Kalifornii.
V roce 1997 se mi narodila dcera a byla jsem svobodná matka.
Přestěhovala jsem se do Chica v Kalifornii.
To město se mi moc líbilo.
Byla tam vysoká škola.
Je to malé město, ale dost velké na to, aby tam člověk vychovával děti.
Bylo malebné a krásné a připadala jsem si tam jako doma.
Když jsem do Chica přijela,
uviděla jsem nápis „K pronajmutí. Byt v Ořechové zahradě.“
Byly tam květiny.
Byl tam bazén.
Vypadalo to jako běžný, pěkný bytový komplex.
Nastěhovaly jsme se tam do bytu číslo 14
31. ledna 2000.
Hanně tehdy byly tři roky a mně bylo 33.
Když jsme se nastěhovaly, z bytu nešel klid.
Působil tak nějak temně.
A tak divně zapáchal.
Napadlo mě, že je to možná zápach nějaké chemikálie z koberce,
a v duchu jsem se ptala:
Z čeho ten pocit pramení?
A pak jsem si řekla: Tak jo, jsem tady v Chicu.
Teď si tady vytvořím klidný a šťastný život
pro sebe a pro svou dceru.
A pak se všechno podělalo.
První událost, která mi připadala zvláštní:
Hannah měla takové růžové botičky.
Nechávala jsem je u dveří,
aby si je dcera při odchodu z bytu prostě mohla nazout.
Pamatuju si, že mě máma ráno vypravovala ven
a hledala růžové tenisky.
Povídá: „Kde jsou tenisky? Kde jen můžou být?“
Pamatuju si, že ležely přímo uprostřed postele.
Prostě z ničeho nic.
Máma na to: „Dalas je tam ty?“
„Ne.“
Byla neoblomná: „Mami, já to nebyla!“
Od té chvíle byly ty botičky na posteli každý den.
Takže se samy přesouvaly a všechno bylo čím dál podivnější.
Podobně slánka a pepřenka.
Když jsem se ráno probudila,
byly na stole úplně na kraji.
Říkala jsem si: To už mi fakt hráblo?
To, co se dělo v našem bytě, je děsivé,
ale pamatuju si, že jsem nechápala, proč se to děje.
Kromě toho se mi zdály zvláštní sny.
Zdálo se mi, že vidím dívku, jak jde po ulici v Chicu,
a pak jsem viděla pár v modrém nebo šedém autě.
Zeptali se té dívky, jestli nechce svézt.
V tom snu se ten muž vynořil za ní
a něco jí dal na pusu.
Proč se mi zdály sny o tom divném páru?
Potom jednoho dne Hannah vykřikla: „Ahoj!“
A já: „Koho to tam zdravíš?“
A ona: „Tam tu holku, mami!“
„On někdo prošel za oknem?“
„Ne, mami. Tu holku tamhle!“
Tvrdila mi, že tam je nějaká holka a že prý má na sobě bílou košili.
Pamatuju si, že jsem jí říkala „má Liz“
a že jsem ji viděla jak živou.
Vybavuju si její oči, obličej, vlasy, všechno,
měla jsem ji za kámošku,
co za námi přišla,
za jednu z máminých kamarádek, co k nám chodily.
Jednou jsem s Hannou byla na večeři v restauraci.
Když jsme se vrátily,
telefon... byl to takový ten přidělaný na zdi...
Sluchátko jsme našly v zadním pokoji
a všechny hračky v Hannině pokoji byly na hromadě.
Měly jsme plyšového Ernieho, který zpíval a chrápal.
A Ernie seděl na vršku té hromady a měl kolem krku oprátku.
Kolem krku měl tkaničku nebo něco takového.
Byla jsem otřesená. Popadla jsem Hannu.
Čapla jsem ji a vyběhla ven.
Zavolala jsem na policii v Chicu:
„Byla jsem s dcerou na večeři, přišly jsme domů a tohle jsme našly.“
Na policii si to zapsali
a na druhém konci telefonu si říkali: „Jasně, ženská, to určitě.“
Vůbec si neumím představit, čím si máma prošla.
Musela se starat o dítě a řešit tyhle...
bizarní věci, co se děly.
Všechno to vyvrcholilo jednou v noci v únoru roku 2000.
Vzbudila jsem se uprostřed noci a uslyšela jsem...
zrnění a praskání z televize.
Co že je zapnutá?
Když ji člověk chtěl zapnout, musel doslova vstát.
Dvířka skříněk se otvírala.
Plyn v kuchyni byl naplno puštěný.
Mám se skvěle!
Plyšový Ernie najednou začal dělat:
Mám se skvěle!
„Mám se skvěle!“ Šíleným tónem.
Mám se skvěle!
Napadlo mě, že se vybíjí baterky.
Mám se skvěle!
Tak jsem z plyšáka vyndala baterky.
Třpyť se, třpyť se, hvězdičko, pousměj se...
Ernie byl děsivý.
...hvězdičko...
Vzpomínám si, že spustil uprostřed noci
a máma vyšilovala, protože v něm nebyly baterky.
Mám se skvěle!
A pak najednou...
bum!
Světla se rozsvítila.
Ty kráso! Co se to děje? Cože?
Mám se skvěle!
Tak jsem šla k sousedce,
která dělala správkyni toho komplexu.
SPRÁVKYNĚ
Zaklepala jsem u ní na dveře a řekla:
„Něco se tu děje.“
Správkyně popadla svého pudlíka a šla do našeho bytu.
Pejsek jí vyskočil z náruče a štěkal jako...
Mám se skvěle!
A pak najednou... byla tam lampa na šňůře
a ta šňůra se roztočila ve vzduchu jako švihadlo.
- Mám se skvěle! - Všechny jsme vykřikly.
Pes štěkal a ona ho popadla.
Mám se skvěle!
Vzaly jsme nohy na ramena.
Později, asi v šest hodin ráno,
jsem seděla u bazénu a brečela.
Kolem šel starší pán, který venčil psa.
Bydlel tam asi 25 let.
A povídá: „Víte, Jodi,
v tom bytě nikdo nevydrží dlouho.“
„Cože? Jak to? O čem to mluvíte?“
To už jsem vzlykala. „Proč, prosím vás?“
Podíval se na mě a povídá:
„V tom bytě bydlela jedna holka.
V bytě číslo 14.
Nevzpomenu si, jak se jmenovala,
ale dodnes se nenašla.“
Dne 31. ledna 1976
policie v Chicu přijala hlášení,
že se pohřešuje Marie Elizabeth Spannhakeová.
Měla přezdívku Marliz.
Ve zprávě o pohřešované osobě stálo, že je běloška,
165 centimetrů vysoká, s hnědými vlasy, 50 kilogramů.
Její přítel do protokolu uvedl,
že šli na bleší trh v Chicu,
kvůli něčemu se nepohodli
a Marliz s ním pak domů nejela a rozhodla se jít pěšky.
Naposledy ji viděl, jak jde po Mangrove Avenue
směrem od blešího trhu.
Marii Elizabeth Spannhakeovou nikdo neviděl ani neslyšel
od 31. ledna 1976.
Marliz byla moje sestra.
Když zmizela, byla v Chicu teprve nějaké dva měsíce.
Pocházíme z Clevelandu v Ohiu.
Byli jsme sedmičlenná rodina.
Já jsem byla nejstarší holka,
Marliz byla o tři roky mladší než já
a byla velmi milá.
Byla velmi společenská, velmi přátelská.
Měla dlouhé, přirozeně kudrnaté hnědé vlasy
a oči modré jako nebe.
Byla překrásná.
V roce 1975
pracovala Marliz s jedním darebákem,
jak máma říkávala, s Johnem Baruthem.
Zamilovali se do sebe.
Pocházel z Kalifornie,
chtěl se tam vrátit,
řekl Marliz, aby šla s ním,
a ona šla.
Myslím, že jejím největším snem bylo stát se herečkou.
Byla hrozně šťastná.
A já jsem jí to moc přála.
Velký krok.
HROMOVÝ PTÁK
Párkrát mi potom napsala.
Psala, že se jí v Kalifornii moc nelíbí.
Ve snech si představovala něco jiného.
Myslím, že měla problémy s Johnem, že se trochu hašteřili.
A neměla za kým jít,
s kým si popovídat.
Napsala, že v dubnu přijede domů.
A už nepřijela. Jo.
V ROCE 1977 BYL PŘÍPAD POHŘEŠOVANÉ M. E. SPANNHAKEOVÉ ODLOŽEN.
O 24 LET POZDĚJI BYDLELY V JEJÍM BÝVALÉM BYTĚ JODI A HANNAH.
Věděla jsem, že se v tom bytě děje něco, v čem nemám prsty.
Myslím, že někteří lidé se rodí s určitými duchovními schopnostmi.
Někteří lidé jsou citlivější nebo empatičtější než jiní.
A myslím, že z nějakého důvodu
jsme s dcerou obě citlivé na jemnou paranormální energii.
A nejpodivnější na tom je, že když jsem se do toho bytu nastěhovala,
měla jsem pocit nějaké hrozící zkázy,
jako kdyby se mělo stát něco strašného.
Moje bizarní sny byly čím dál tím podivnější.
Najednou jsem viděla konkrétní místo
a viděla jsem dvojici s mladou ženou.
Byla to teenagerka.
Měla v tom snu kaštanové vlasy.
A viděla jsem, že jsou v nějakém domě.
Jakoby ve sklepě.
Vypadalo to tam zvláštně, jako v nějakém žaláři.
A byl tam takový divný hák,
jako veliký hák na klády.
Měli tam tu holku...
Něco měla kolem rukou
a něco měla v puse.
Najednou jí začali dělat divné a sadistické věci.
Ohavné sexuální praktiky.
Pamatuju si, jak mi máma vyprávěla,
že se jí zdá o nějakém divném chlapovi a nějaké paní.
Působilo jí to úzkost a měla spoustu otázek.
Těžko se mi o tom mluví, protože z toho mám trochu PTSD.
Protože se v tom bytě něco stalo,
nechtěla jsem, aby se něco stalo Hanně.
A protože jsem byla svobodná matka, dceru jsem vzala a odstěhovala se.
V tom bytě jsem bydlela jen tři měsíce.
To není dlouhá doba, ale připadala mi jako věčnost.
Řekla jsem si, že už s tím nechci mít nic společného.
A tak jsem nám v Chicu našla jiný byt.
Když jsme odtamtud odešly, myslela jsem, že to tím končí.
Že je to za mnou.
Začala jsem chodit s jedním mužem.
Jednoho dne narazil na knihu nazvanou Perfect Victim.
Dal se do čtení té knihy
a pak přišel ke mně domů a povídá: „Jodi!
Panebože, tomu neuvěříš.“
Z mého bytu zmizela dívka
a on našel článek o pohřešované dívce
z roku 1976.
Měla přezdívku.
Marliz.
Já na to: „Bože můj!“
Když byla Hannah malá,
pořád říkala: „Povídá si se mnou má Liz.“
Pamatuju si, jak mi máma říkala, že dohledává informace.
Jednou takhle povídá: „Musím ti něco říct.
Pamatuješ si na ‚mou Liz‘?“
Povídám: „Jo.“
A ona: „Něco ti ukážu.“
Pak mi ukázala její fotku.
Já na to: „To je ta holka, co byla u nás v bytě.“
Sevřel se mi žaludek.
Bylo to děsivé. Panebože!
A vyjelo ze mě: „Kde ale je?
Kde je Marliz?
Jak to, že ji nikdo nenašel?“
Pak jsem zjistila, že zmizení Marliz
možná mělo souvislost s párem z Red Bluffu.
7. LISTOPADU 1984
OSM LET PO ZMIZENÍ MARLIZ
Sedmého listopadu 1984
za mnou přišel můj nadřízený, který vedl detektivní oddělení, a řekl:
„Chci, abyste vyřídil oznámení od Nazaretské církve.“
První, co jsem uviděl, když jsem vešel do kostela,
byl pastor Dabney
a žena jménem Janice Hookerová.
Všiml jsem si, že je Janice mimořádně rozrušená.
Vypověděla, že v roce 1976
její manžel Cameron unesl a zabil tu dívku v Chicu v Kalifornii.
Janice to údajně oznámila proto, že se Camerona bála.
Také se v ní nashromáždil pocit viny za to,
co se za ta léta při různých příležitostech stalo.
Detektiv Shamblin si uvědomil,
že některé z těchto informací mohou Janice usvědčovat z trestného činu,
a tak Al podle předpisů přečetl její práva,
načež se Janice rozhodla, že dál nebude vypovídat bez právníka.
Pak jsem zavolal na okresní prokuraturu
a sdělil prokurátorovi, jaké informace mám
a jaké informace nemám.
A on tenkrát rozhodl,
že dá Janice za spolupráci imunitu.
Když Janice získala imunitu, důkladně jsem ji vyslechl.
Janice mi řekla, že oběť, kterou unesli v Chicu,
se jmenovala Marliz.
Marliz Spannhakeová.
Dne 31. ledna 1976
ji Janice a Cameron uviděli, jak jde po Mangrove Avenue.
Cameron se k ní několikrát přiblížil.
Janice věděla, co má Cameron v plánu.
Věděla, že chce unést ženu.
Ona šla kolem auta.
On jí nabídl odvoz. Byl tam s manželkou.
Působilo to velmi bezpečně.
Nastoupila si.
A pak se Cameron začal vyptávat.
Jak se jmenujete? Odkud jste? Kam míříte?
Neměla poblíž rodinu. Nikdo nevěděl, kam jde.
Hledal přesně ženu, která nemá žádné vazby na komunitu.
V jednu chvíli začala vystupovat z auta.
Tehdy ji Cameron chytil, dal jí nůž pod krk,
zatáhl ji zpátky do auta
a dali jí na hlavu zvláštní skříňku.
Ta skříňka byla vyrobena ze dřeva a polystyrénu
a byly na ní panty.
Takže jí hlavu uzavřel do té skříňky,
která jí obklopila celou hlavu,
a díky tomu polystyrenu
ji nikdo nemohl slyšet ani z bezprostřední blízkosti.
Kdyby vás někdo unesl z ulice
a dal vám na hlavu desetikilovou skříňku,
byli byste dezorientovaní a nevěděli, co se děje.
Cameron chtěl, aby nebyl slyšet křik.
Velice se bál, aby jeho vězeňkyně nezburcovala sousedy.
A pak jeli asi 65 kilometrů
až do domu na Oak Street v Red Bluffu.
Janice řekla, že když se vrátili domů do Red Bluffu,
zajeli do garáže v zadní části domu.
Když dům patřil Janice a Cameronovi, tohle tady nebylo,
takže zajeli autem do garáže a zastavili.
Cameron vystoupil a zavřel dveře.
Janice byla pár minut v domě.
Vrátila se,
Marliz mezitím z auta vystoupila,
skříňku měla sundanou a byla dezorientovaná.
Janice ve vzduchu cítila éter.
Zeptala se, co udělal, a on odpověděl, že na hadr nastříkal startovací sprej
a dal ho Marliz na ústa, aby ji omámil.
Když vyšli z garáže, odnesli ji do sklepa.
Camerona sice fascinovalo mučení a pocit moci nad druhými,
nelíbilo se mu ale, když ten, koho mučil, křičel.
Cameron se dočetl, že když se člověku přeříznou hlasivky,
už nemůže řvát a křičet.
Janice vypověděla, že Cameron Marliz zvedl
a odnesl ji nahoru do koupelny.
Cameronovi velmi záleželo na tom,
aby se mu jeho sexuální otrokyně zcela podrobila
a prožívala čirou hrůzu,
ale s Marliz udělal chybu.
Janice nejdřív odmítala pomoct mu s řezáním do krku,
ale Cameron jí vyhrožoval, že když mu nepomůže,
udělá jí to samé.
Takže nakonec souhlasila
a posadila se v koupelně na podlahu k Marliz,
zatímco Cameron začal na jedné straně Marliz řezat do krku,
aby se jí dostal k hlasivkám.
Jenže nevěděl, jak na to.
Marliz začala silně krvácet a to Camerona celkem vyděsilo.
Přestal, protože si uvědomil, že se mu to nepovede.
Cameron Marliz zvedl a odnesl ji zpátky do sklepa.
Je tady několik otvorů v místech, kde byly navrtané šrouby s okem.
Janice sem přišla, když Cameron pořezal Marliz na krku.
Viděla, jak visí na trámu.
Provaz měla kolem krku.
Janice uvedla, že měla dojem, že Cameron Marliz uškrtil provazem
a potom ji pověsil na trám,
nahou,
s povlakem na polštář přes hlavu.
Tehdy už byla mrtvá.
Janice vypověděla, že pak tělo odnesli zpátky do auta.
To už byly asi dvě hodiny ráno.
Jeli 50 kilometrů po silnici číslo pět na sever od Red Bluffu.
Pak se vydali po dálnici číslo 44 na východ k Lassen Parku
a tam odbočili na polní cestu.
Janice uvedla, že Cameron vykopal mělký hrob...
a tělo Marie Elizabeth Spannhakeové zakopal.
Když ji zakopal, spálil všechno její oblečení,
všechny její věci.
Od únosu do této chvíle uplynulo asi deset až dvanáct hodin.
Takže ji unesl, zabil a pohřbil, to všechno během půl dne.
Během našeho prvního rozhovoru začala Janice mluvit o únosu další oběti,
Colleen Stanové z Red Bluffu v Kalifornii.
19. KVĚTNA 1977 ROK PO ZMIZENÍ MARLIZ
Colleen Stanová přijela z Eugenu
a stopem projížděla městem, protože chtěla překvapit kamarádku.
Cameron a Janice jí zastavili.
Vyhrožoval jí, přitlačil ji na sedadlo, dal jí na hlavu skříňku.
Když se podíváte na únos Marie Elizabeth Spannhakeové,
ty dva případy se podobají jak vejce vejci.
Marliz bylo osmnáct. Colleen bylo dvacet.
Obě měly dlouhé vlasy.
V oblasti neměly kořeny.
Janice nám řekla, že Cameron držel Colleen sedm let jako rukojmí.
Spáchal na Colleen řadu sexuálních zločinů.
Držel ji 20 hodin denně pod vodní matrací a mučil ji.
A pak v roce 1984 přišla Janice za Colleen
a řekla jí, že chce od Camerona odejít.
Myslím, že Janice prožívala duchovní krizi.
Bylo jí 16, když si vzala Camerona,
a 17, když podle jejích slov zavraždil Marliz.
A teď věděla, že její manžel je schopný někoho zabít.
Takže měla několikaleté období, dlouhé skoro devět let,
kdy se snažila dělat to, co po ní Cameron chtěl,
a nedostat se do nesnází.
Být v takové domácnosti je pro ženu velmi nebezpečné.
Začínala se hroutit.
Psychicky mlela z posledního.
Když Janice přišla za Colleen, Colleen ji prosila, aby neodcházela,
protože se bála, co s ní bude,
když zůstane s Cameronem sama.
Takže to Janice a Colleen před Cameronem tajily,
dokud druhý den neodešel do práce.
Potom si sbalily věci,
obě se sebraly a vydaly se do domu Janiciných rodičů.
Janice chvíli zůstala u rodičů.
Colleen nekontaktovala policii. Slíbila Janice, že to neudělá.
Něco z toho, co se událo, Colleen rodině vyprávěla,
policii to ale řekla,
až když se nám za tři měsíce přihlásila Janice.
Přišla za mnou policie a mluvila jsem s nimi několik hodin.
Vypovídala jsem o tom, co se mi dělo.
Potom řekli:
„Všechno, co říkáte, odpovídá tomu, co nám řekla Janice.“
A pak se zeptali: „Nevíte něco o jisté Marliz?“
Já na to: „Můžu vám říct jenom to,
že jsem u něj viděla fotku.“
Pak jsem ji popsala a oni řekli: „To je Marliz.“
V ten okamžik jsme věděli, že v Chicu došlo k únosu a vraždě.
Také tu byl druhý únos Colleen Stanové,
ale abychom mohli pokračovat ve vyšetřování vraždy Marliz,
potřebovali jsme, aby Janice spolupracovala.
Neměli tělo ani důkazy.
Neměli nic než Janicinu výpověď.
A tak si policie uvědomila, že bez ní případ nepostaví.
Bez těla by bylo těžké
někoho stíhat a dosáhnout odsuzujícího rozsudku.
A tak jsme chtěli, aby Janice jela s námi
a ukázala nám, kde zakopali tělo Marie Elizabeth Spannhakeové.
Několikrát jsme vyjeli na východ od Reddingu
po silnici 44 i po silnici 299
a prověřovali jsme všechny odbočky vpravo,
jestli Janice nenajde cestu, po které jeli.
Je tam rozlehlé území,
kde se snadno zbavíte těla tak, aby ho nikdy nikdo nenašel.
Po několika výpravách s Janice,
kdy se nám místo nepodařilo najít,
dospěl prokurátor k závěru,
že nemáme dost důkazů na to, abychom to vedli jako vraždu.
Hrozilo nebezpečí,
že kdyby případ předložil jako vraždu a kdyby prohrál,
nemohli bychom za to Camerona soudit podruhé.
CAMERON HOOKER ODMÍTL JAKOUKOLI ÚČAST
NA ZMIZENÍ ČI VRAŽDĚ MARIE ELIZABETH SPANNHAKEOVÉ.
Nejdůležitější pro nás byla vražda Marie Elizabeth Spannhakeové,
ale vyšetřovali jsme i druhý případ únosu Colleen Stanové,
abychom Camerona dostali za mříže.
Hooker byl zatčen a obviněn
v 17 bodech obžaloby ze znásilnění, únosu, sodomie a nezákonného uvěznění.
V roce 1985 stanul Cameron Hooker před soudem
za sexuální zločiny a únos Colleen Stanové.
Hooker ji věznil nahou a spoutanou v dřevěné bedně velikosti rakve.
Když se to rozkřiklo, všichni se zajímali o Colleen Stanovou.
...za únos Stanové...
...když ji napadl...
Stanová má přítele...
Colleen Stanová...
Byla to senzace:
unesl ji a držel v zajetí víc než sedm let.
Byla svlečena, zmrskána koženým bičíkem
a pak musela sledovat Hookera při sexu s jeho ženou na stole.
Hooker je souzen...
Jak to může někdo někomu udělat a necítit výčitky svědomí?
Je rozhodně schopný někoho mučit.
Vím to, protože mě mučil.
Věšel ji, bičoval ji,
mučil ji, dával jí elektrošoky,
pálil jí kůži.
A v domě na Oak Street,
co do něj odvezl Marliz,
tam mi řekl: „Jen si křič a přeříznu ti hlasivky.
Už jsem to udělal.“
Pak jsem přišla na to s Marliz
a zjistila jsem, že jí mimo jiné udělal to,
že jí přeřízl hlasivky,
protože křičela a křičela a křičela
a on ji chtěl umlčet.
Je víc než schopný někoho zavraždit.
O tom nepochybuji.
Mladá žena tichým hlasem popsala,
jak ji v květnu 1977 pachatel s nožem v ruce unesl.
Soud trval šest týdnů. Bylo tam dost novinářů.
Byla zavěšena ve sklepě Camerona Hookera...
Hooker jí prý spoutal ruku a nohu a dával jí elektrošoky.
Na hlavě měla připevněný tento děsivý vynález.
Docházelo k mučení, ke znásilnění s využitím síly.
Roky byla zavřená v dřevěné bedně...
„Situace byla ideální,“ řekl. „Byla to dobrá otrokyně.“
Zjistila jsem, že čím víc jsem se mu bránila,
tím déle mě mučil,
čím déle to pokračovalo, tím víc ho to vzrušovalo.
Kdežto kdybych se jen snažila co nejlépe snášet bolest
a nechala ho dělat, co se mu zlíbí,
tak by víceméně ztratil zájem
a skončilo by to dřív.
Detaily, které během procesu vyšly najevo, byly šokující,
ale o Marliz nepadlo ani slovo.
...řekla prokurátorka Christine McGuireová porotě,
že Hooker střídal sexuální mučení a kontrolu mysli.
Prokurátorka chtěla promluvit o Marliz,
aby ukázala, že měl metodu
a že tak jednal už v minulosti.
Zdá se, že v tom jsou větrací otvory.
Ale vše, co se týkalo Marliz, bylo vyloučeno jako poškozující,
protože nebyly důkazy o vraždě.
Měli jsme zakázáno Marliz zmiňovat a cokoli o ní u soudu říkat.
Mohli jsme mluvit jen o tom, co udělal mně,
a soudce Knight řekl při vynášení rozsudku...
Obžalovaný je nejnebezpečnější psychopat,
jakým jsem se kdy zabýval,
a to zejména proto, že působí jako pravý opak toho, čím je.
Řekl: „Mám pocit, že dokud budete žít, budete ženám nebezpečný.“
A tak mu řekl: „Dám vám nejvyšší možný trest.“
A taky to udělal.
Cameron byl uznán vinným v deseti bodech obžaloby.
Únos,
znásilnění,
sodomie, další sexuální trestné činy, které mohly být posouzeny samostatně,
a byl odsouzen na 104 let.
Odpyká si trest za všechny zločiny najednou.
Camerona poslali do vězení
a případ Colleen Stanové byl vyřešen.
Vražda Marie Elizabeth Spannhakeové byla stále otevřená.
Ale aktivně se nevyšetřovala,
protože jsme neměli nové informace
ani nás nenapadaly nové možnosti, jak pokračovat.
Asi jsem se tolik zlobila,
snad na všechny, protože nedokázali najít její tělo.
Všichni jsme totiž věděli, že je mrtvá.
O to víc mě zlobilo, že o tom nic neřekli a nic s tím neudělali
během procesu.
Už bylo po procesu a já si říkám:
„Je tam za únos a za všechno, co udělal Colleen,
ale co vražda mojí sestry?“
1. DUBNA 2000 JODI A HANNAH SE STĚHUJÍ Z BYTU Č. 14
Když jsem se z bytu odstěhovala,
všechno zase bylo normální.
Nedělo se mi už nic zvláštního,
že by se mi něco pohybovalo po bytě a podobně.
Když jsem odtamtud odešla, bylo to pro mě jako vysvobození.
Ale asi o rok později
se mi zase najednou začaly zdát sny.
Říkám si: Bože, a to jsem si myslela, že už to je za mnou.
Myslela jsem si, že už to je za mnou.
Viděla jsem pár.
Muž byl v mém snu opravdu vysoký a žena byla drobná.
Byl soumrak
a oni jako by někoho pronásledovali nebo někoho hledali.
A pak jsem vždycky slyšela číslo 35,76
a pak jsem viděla velké A a 17.
Když jsem létala ve snu.
Netušila jsem, co to znamená.
Je to nějaké místo?
A tehdy jsem si řekla:
Nemám informace, které by někomu mohly pomoct?
A najednou jsem měla takové hnutí mysli.
Nech všeho, co děláš, a zavolej na policii v Red Bluffu.
MĚSTO RED BLUFF POLICIE – HASIČI
V roce 2008 nám zavolala osoba,
která se představila jako Jodi Fosterová z Chica.
Řekla, že bydlela v Marlizině bytě a chce poskytnout informace,
které se podle ní týkají Marliziny vraždy a místa, kde je pohřbená.
Na druhém konci nastalo ticho.
Myslela jsem, že mi to položil.
A pak řekl: „Proč voláte zrovna teď?
Právě znovu otevíráme odložený případ
Marie Elizabeth Spannhakeové.
V životě mě nic nevykolejilo tolik jako teď váš telefonát.“
Sešla jsem se s detektivem Halem v kavárně.
Vyptával se na všechno možné.
Ptal se mě, co jsem viděla.
Mluvil se mnou o mých snech.
Myslím, že když vás kontaktuje někdo, kdo vám řekne,
že má nějaké sny a chce vám poskytnout informace
týkající se trestného činu, jste podezřívaví.
Byla jsem nervózní.
Bála jsem se, že mě budou kritizovat.
Ale řekla jsem si: Jen ať mě mají za blázna.
Musím jim to říct.
A protože to byl živý případ vraždy, nesměl mi nic říct.
Mohla jsem mu poskytnout informace, ale on nic nemohl potvrdit ani vyvrátit.
Řekla nám, že vidí písmeno A a číslo 17.
A17.
Myslela si, že to je silnice, po které Cameron a Janice odvezli Marliz.
A v dané oblasti je silnice, která odbočuje ze silnice 44.
A17.
Chtěli jsme Janice důkladněji vyslechnout
a zjistit, jestli najdeme místo, kde byla Marliz pohřbena.
Poprvé jsme s Janice mluvili v roce 2010 v Chicu.
Představili jsme se jako vyšetřovatelé, kterým byl případ přidělen,
a myslím, že měla obavy, že by mohla být obviněna,
takže jsme jí hned při prvním setkání připomněli, že má dohodu o imunitě.
Nepřišli jsme ji zatknout, ale získat informace k případu.
Potom jsme získali dojem,
že už máme lepší popis místa, kde odbočili ze silnice číslo 44.
Poskytla nám podrobnější popis budov, kolem kterých projížděli,
takže nám dávala nové informace, které se nám zdály být přínosné.
Teď jsme na silnici 44.
Jsme kousek na východ od Shingletownu v Kalifornii.
Je to jedno z vytipovaných míst,
kde je podle nás Marliz Spannhakeová pohřbená,
ale je to velká oblast.
Je obrovská, takže najít ji je těžké,
ale myslíme si, že jsme to zúžili na přibližnou oblast,
kde se skutečně nachází.
Případ je stále otevřený
a policie v Red Bluffu ho stále vyšetřuje.
Od začátku to byl případ vraždy.
Policie v Chicu ho stále vede jako případ pohřešované,
protože v roce 1976 byla policii v Chicu nahlášena jako pohřešovaná.
1. SRPNA 2021 45 LET PO ZMIZENÍ MARLIZ
- Jak se máte, Jodi? - Dobře, a vy?
- Rád vás vidím. - Ano.
- Dlouho jsme se neviděli. - Ano.
Do dnešního dne jsme s Jodi o případu nemluvili.
Co se týče oblasti, kde je podle nás oběť pohřbená,
a čísel, která nám Jodi dala,
myslím, že ani netuší, jak byla blízko,
když nás v červenci roku 2008 kontaktovala.
Bavil jsem se o tom s prokurátorem.
Když o tom s vámi promluvím, mohlo by to uškodit u soudu?
A usoudili jsme, že ne.
Takže doufám, že když o tom teď budeme mluvit, můžeme to nějak uzavřít.
Když jste nám zavolala, právě jsme ten případ znovu otevírali.
To jsem netušila.
Zintenzivnili jsme hledání Marliziných ostatků
a prohledávali jsme oblast, kde by podle nás mohla být.
Nevím, jestli si pamatujete náš rozhovor.
- Ale říkala jste, že vidíte číslo 35,76. - Ano.
Pořád se vám zjevovalo
a měla jste pocit, že to je vzdálenost od domu k jejím ostatkům.
- Mluvila jste o severovýchodním směru. - Ano.
Potom jsme se vrátili, použili digitální mapy,
zaměřili se na dům a na místa, kde by mohla být.
Vy jste nám dala číslo 35,76
a na digitální mapě nám vyšlo 35,77.
Bylo to velmi blízko.
- Co? - Některé z nás to vyděsilo.
Mě taky, protože jste netušila, kde hledáme,
a všechny body, které popsala Janice, byly na té silnici.
Takže jsme vám obě řekly podobné informace o místě?
Přesně tak.
A já přitom nic nevěděla, jen se mi zdály náhodné sny.
Ano.
Celé roky si kladu otázku, jestli mé informace byly k něčemu,
jestli vám nějak pomohly.
Pomohly potvrdit oblast, kde jsme si mysleli, že je.
Takže doufám, že ty informace a tahle naše schůzka
nějak napomůžou k uzavření případu pro Marliz a její rodinu.
Vždycky jsem měla pocit, že je něco, co mě přesahuje,
něco většího než já
a chci, aby mě lidé znali jako laskavého a empatického člověka.
A když můžu někomu nějak pomoct,
tak to udělám ráda.
Myslím si, že se Marlizin duch s někým snažil spojit,
a já chci, aby její duše našla klid, rozumíte?
A jestli jí můžu pomoct, tak to chci udělat.
Usíná?
Z policie v Red Bluffu jsem odešel do důchodu
v červnu roku 2007.
A jediný případ, který je stále živý,
je právě tento případ, vražda Marliz.
Když máte nějaký pomníček,
vždycky chcete rodině umožnit, aby to uzavřela.
Chcete oběti zajistit spravedlnost.
Proto se policie vždycky bude snažit takovéto případy uzavřít.
Cameron byl odsouzen na 104 let.
Mysleli byste si, že bude ve vězení do konce života,
ale bohužel se někdy stává,
že jsou propuštěni lidé, kteří by propuštěni být neměli,
a pak své zločiny opakují.
Schválili mu podmínku,
asi ho přeloží do okresního vězení někde kolem Alamedy
a zahájí hodnocení jeho duševního zdraví.
Takže zřejmě bude několik let zavřený v psychiatrické nemocnici,
ale odtamtud by mohl být kdykoli propuštěn.
V DOBĚ NATÁČENÍ CAMERON HOOKER STÁLE ČEKAL NA PROPUŠTĚNÍ.
ZÁVISELO NA TOM, ZDA BUDE DÁL POVAŽOVÁN ZA SEXUÁLNÍHO PREDÁTORA.
NA ŽÁDOST O ROZHOVOR PRO TENTO DOKUMENT NEREAGOVAL.
ŽÁDOST O ROZHOVOR ODMÍTLA I JANICE HOOKEROVÁ.
DNES ŽIJE POD JINÝM JMÉNEM.
Do tohoto bytového komplexu se moje sestra Marliz nastěhovala.
Chtěla tady v Chicu začít nový život.
Doufala jsem, že si tady splní svůj sen.
Někdy jsem koukala na film a říkala si:
Panebože, ta vypadá jako Marliz.
Po nějaké době ale už jen doufáte.
Je to slepá naděje.
Marlizin příběh asi zatím nikdo nevyprávěl.
Její příběh zatím nemá konec.
Nenašlo se tělo.
Cameron Hooker šel do vězení za to, co udělal Colleen
a moje sestra pořád čeká na spravedlnost.
MÁTE-LI INFORMACE
TÝKAJÍCÍ SE ZMIZENÍ MARIE ELIZABETH SPANNHAKEOVÉ,
KONTAKTUJTE POLICII V RED BLUFFU, +1 530 527 3131, CRIMETIPS@RBPD.ORG,
NEBO NAVŠTIVTE WEB UNSOLVED.COM
Překlad titulků: Miroslav Pošta