EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Da jeg flyttede ind i lejligheden,
begyndte jeg at drømme underlige drømme.
Jeg kunne se en fangekælder.
Meget mærkelig og mørk.
Men der var én lyskilde.
Og jeg så en pige derinde og et besynderligt par.
Pludselig gør de uhyggelige ting ved pigen.
Jeg fandt ud af,
at en person forsvandt fra lejligheden.
BYEN CHICO I CALIFORNIEN
Jeg tror, at hendes ånd prøvede at komme i kontakt med nogen.
Hun ønsker at blive fundet.
ATT: AFDELINGER FOR FORSVUNDNE PERSONER
Klar?
Ja!
Marilyn.
Hej!
Sikke et stort smil!
Jeg er bedstemor og mor.
Og jeg deler navn med en berømt skuespillerinde.
Jodi Foster, instruktøren.
Jeg blev født i Orange amt i Californien.
Jeg fødte min datter i 1997, og jeg var enlig mor.
Og jeg flyttede til Chico i Californien.
Jeg syntes, det var en dejlig by.
Her er et college.
Byen er lille men stor nok til at opfostre børn i.
Den var hyggelig og dejlig og føltes hjemlig.
Første gang jeg var i Chico,
så jeg et "Til leje"-skilt, og der stod "lejlighed i Walnut Garden".
Der er blomster.
Der er pool.
Det lignede et almindeligt, rart lejlighedskompleks.
Vi flyttede ind i lejlighed 14
den 31. januar 2000.
Hannah var tre år, og jeg var 33.
Det er svært at forklare, men den føltes ikke fredfyldt.
Den føltes dyster.
Og der lugtede underligt.
Jeg troede, det var en kemisk lugt fra et tæppe eller sådan noget.
Jeg sagde til mig selv:
"Hvorfor har du det sådan?"
Jeg tænkte: "Okay, nu er jeg her i Chico.
Nu vil jeg tage hul på et roligt og lykkeligt liv
for mig og min datter."
Så gik det helt galt.
Det første, som virkede unormalt, var,
at Hannah havde et par lyserøde sko.
Jeg stillede dem altid ved døren, sådan at når vi skulle af sted,
kunne hun bare tage dem på.
Min mor var ved at gøre mig klar til at gå,
og hun ledte efter de lyserøde sneakers.
Hun spurgte: "Hvor sneakerne? Hvor er de?"
De stod lige midt på sengen.
Ud af det blå.
Mor sagde: "Har du sat dem der?" Jeg sagde: " Nej."
Hun insisterede på, at det ikke var hende.
Dag efter dag stod skoene midt på sengen.
Nu flyttede skoene sig, og der skete mærkeligere ting.
Vi havde var salt- og peberbøsser.
Når jeg vågnede om morgenen,
stod det helt ude på kanten af bordet.
Jeg tænkte: "Er jeg ved at blive skør?"
Der skete uhyggelige ting,
men jeg husker, at jeg bare ikke forstod, hvorfor de skete.
En anden ting var, at jeg havde de her drømme.
Jeg drømte, at en pige gik ned ad gaden i Chico,
og jeg så et par i en blå eller grå bil,
og de spurgte pigen, om hun ville have et lift.
I drømmen gik manden om bag hende
og lagde noget over hendes mund.
Hvorfor drømmer jeg om det besynderlige par?
Så en dag sagde Hannah: "Hej!"
Jeg sagde: "Hvem siger du hej til?"
"Pigen lige der, mor."
Jeg sagde: "Gik nogen forbi vinduet?"
"Nej, mor. Pigen lige der!"
Hun insisterer på, der er en pige. Hun sagde: "Hun har hvid bluse på."
HANNAHS TEGNING
Jeg kaldte hende "my Liz".
Og jeg så hende tydeligt.
Jeg husker hendes øjne, ansigt, hår og det hele.
Jeg så hende som en ven.
Bare en i huset
som vores venner, der kom på besøg.
En aften gik Hannah og jeg ud at spise. Da vi kom hjem...
Telefonen var en vægtelefon,
og vi fandt røret i soveværelset.
Alt Hannahs legetøj lå i en stor bunke.
Vi havde Hannahs Sleep and Snore-Erniedukke.
Ernie sad på toppen af bunken med en løkke om halsen.
Et snørebånd eller sådan noget rundt om halsen.
Jeg var rystet. Jeg tog Hannah op og løb ud ad hoveddøren.
Jeg ringede til Chico politi og sagde:
"Min datter og jeg var ude at spise. Vi kom hjem til dette."
Politiet optog rapport,
og deres reaktion i telefonen var: "Ja, ja, dame, så siger vi det."
Jeg kan ikke forestille mig, hvad min mor gennemgik.
Hun skulle passe sig barn og håndtere de her
bizarre ting, som skete.
Det kulminerede en nat i februar 2000.
Jeg vågnede midt om natten og hørte...
...hvid, statisk støj fra TV'et.
Hvorfor er det tændt? Man skulle rejse sig og tænde for det.
Skabslågerne klaprede.
Gaskomfuret stod på højeste blus.
Jeg har det skønt!
Pludselig sagde Erniedukken...
Jeg har det skønt!
..."Jeg har det skønt!" Hele tiden.
Jeg har det skønt!
Jeg troede, batteriet var dødt.
Jeg har det skønt!
Jeg tog batterierne ud af dukken.
Blinke, blinke, stjerne der, Gid jeg vidste...
Erniedukken var skræmmende.
...stjerne der...
Den startede midt om natten,
og min mor fik et flip, for der var ingen batterier i.
Jeg har det skønt!
Og så pludselig, bum.
Alt lys blev tændt.
Hvad fanden sker her? Hvad for noget?
Jeg har det skønt!
Jeg gik over til naboen,
som var vicevært i ejendomskomplekset.
VICEVÆRT
Jeg banker på hendes dør og siger: "Det er noget galt."
Hun tog sin lille puddelhund op og gik med ind i lejligheden.
Hunden springer ud af hendes favn og gør...
Jeg har det skønt!
Pludselig begynder ledningen til en lampe
at svinge i luften som et sjippetov.
- Jeg har det skønt! - Vi skriger allesammen.
Hunden gør. Hun tager hunden op.
Jeg har det skønt!
Vi spurtede ud.
Klokken er blevet seks om morgenen.
Jeg sidder ved poolen og græder.
Så kom en ældre mand, som luftede hund
og havde boet der i 25 år.
Han siger: "Ved du hvad, Jodi?"
Ingen bor særligt længe i den lejlighed."
"Hvad? Hvad mener du? Hvad snakker du om?"
Jeg græder og vil have ham til at fortælle hvorfor.
Han ser på mig og siger:
"Der boede en pige i den lejlighed.
Lejlighed 14.
Jeg husker ikke hendes navn,
men hun har været forsvundet lige siden."
31. januar 1976
modtog politiet i Chico en anmeldelse af en savnet person,
Marie Elizabeth Spannhake.
Hun blev kaldt Marliz.
Ifølge anmeldelsen var hun en hvid kvinde,
1,65, brunt hår, 50 kilo.
Hendes kæreste angav i anmeldelsen,
at de var taget til loppemarked i Chico
og var kommet op at skændes over noget,
og Marliz besluttede at gå hjem frem for at køre med ham.
ER IKKE SET SIDEN.
Han så hende sidst gå ned ad Mangrove Avenue
væk fra loppemarkedet.
Og ingen havde set eller hørt noget til Marie Elizabeth Spannhake
siden 31. januar 1976.
Marliz var min søster.
Hun boede kun to måneder i Chico, før hun forsvandt.
MARIE ELIZABETHS SØSTER
Vi kommer fra Cleveland i Ohio.
Vi var en familie på syv.
Jeg var den ældste pige,
og Marliz var tre år yngre end mig,
og hun var et godt menneske.
Hun var meget udadvendt og venlig.
Hun havde langt, brunt hår med naturlige krøller,
og hendes øjne var blå som himlen.
Hun var meget smuk.
I 1975
samarbejde Marliz med en bølle,
sagde min mor, John Baruth.
De blev forelskede.
Han var fra Californien,
og skulle flytte til Californien
og bad Marliz om at tage med ham.
Og det gjorde hun.
Jeg tror, Marliz' store drøm var at blive skuespiller.
Hun var så glad.
Jeg glædede mig på hendes vegne. Et stort skridt.
Hun skrev til mig et par gange.
Hun skrev, hun ikke var glad for at bo i Californien.
Det var ikke, som hun havde drømt om.
Og jeg tror hun havde problemer med John, bare småskænderier.
Hun havde ingen at gå til.
Ingen at tale med.
Marliz skrev, hun kom hjem til april.
Og hun kom aldrig hjem. Ja.
I 1977 ER SAGEN OM MARIE ELIZABETH SPANNHAKES FORSVINDEN BLEVET KOLD.
24 ÅR SENERE BOR JODI OG HANNAH I MARLIZ' TIDLIGERE LEJLIGHED.
Jeg vidste, det foregik ting i lejligheden, som jeg ikke gjorde.
Jeg tror, at nogle mennesker er født med åndelige evner.
Nogle er mere følsomme og empatiske end andre.
Og jeg tror, af af en eller grund,
er både min datter og jeg mere følsomme overfor paranormal energi.
Og det mærkelige er, at da jeg flyttede ind i lejligheden,
fornemmede jeg en truende stemning,
som om der ville ske noget skrækkeligt.
Mine underlige drømme blev mere og mere mærkelige.
Nu ser jeg et sted,
og jeg ser et par sammen med en ung kvinde.
Hun var teenager.
Hun havde kastanjebrunt hår i drømmen.
Jeg kunne se, de var i et hus .
Det lignede en grøntsagskælder.
Den mindede om en fangekælder.
Og der var en underlig krog,
en meget stor tømmerkrog.
De havde pigen...
Der var noget rundt om hendes arme,
og hun havde noget for munden.
Pludselig
gør de sadistiske og uhyggelige ting ved pigen.
Uhyggelige seksuelle ting.
Jeg kan huske, min mor fortalte mig om
drømme om en underlig fyr og en dame.
Det gjorde hende meget urolig, og hun forstod det ikke.
Det er svært at tale om, for det giver mig lidt PTSD
på grund af det, som skete i lejligheden.
Der måtte ikke ske Hannah noget.
Da jeg var enlig mor,
tog jeg min datter og flyttede.
Jeg boede kun i lejligheden i tre måneder.
Det er ikke lang tid, men det føltes som en evighed.
Jeg tænkte: "Jeg vil ikke have mere det at gøre med det."
Vi flyttede til en anden lejlighed i Chico.
Da jeg flyttede, troede jeg, det var forbi.
At det lå bag mig.
Jeg begyndte at date en fyr.
En dag så han bogen Perfect Victim.
Han begynder at læse bogen,
og han kommer hjem til mig og råber: "Jodi!
Du godeste! Du vil ikke tro det!"
En pige i min lejlighed var forsvundet...
...og han fandt en artikel om en forsvundet pige
fra 1976.
Hun havde et tilnavn.
Marliz.
(OGSÅ KALDET MARLIZ SPANNHAKE)
Da Hannah var lille,
sagde hun, hun talte til "my Liz".
Min mor fortalte mig om sine undersøgelser.
Hun sagde: "Jeg må fortælle dig noget.
Husker du 'my Liz'?"
Jeg sagde: "Ja."
"Nu vil jeg vise dig noget."
Så viste hun mig billedet af hende.
Jeg sagde: "Det er pigen, som var i lejligheden sammen med os."
Jeg fik helt ondt i maven.
Det var vildt mærkeligt. Du godeste!
Så sagde jeg: "Hvor er hun?
Hvor er Marliz?
Hvorfor har ingen kunnet finde hende?"
Så fandt jeg ud af, at Marliz' forsvinden
havde en mulig forbindelse til et par i Red Bluff.
7. NOVEMBER 1984
OTTE ÅR EFTER MARLIZ FORSVINDER
7. november 1984
kom min chef, som var leder af kriminalenheden, hen til mig og sagde:
"Du skal køre ud til Nazaræernes Kirke."
Det første jeg ser i kirken...
...er pastor Dabney
og en kvinde ved navn Janice Hooker.
Jeg bemærkede, at Janice var meget oprørt.
Hun antydede, at i 1976
havde hendes mand, Cameron, kidnappet og dræbt en pige i Chico i Californien.
Janice stod frem, fordi hun var bange for Cameron.
Og Janice havde opbygget en stor skyldfølelse
på grund af hændelser gennem årene.
Kriminalbetjent Shamblin indså,
at nogle af oplysningerne kunne inkriminere Janice,
så Al læste hendes rettigheder for hende.
Derefter besluttede Janice ikke at sige mere uden advokatbistand.
Så ringede jeg til anklagerens kontor
og fortalte anklageren, hvilke oplysninger jeg havde,
og hvilke oplysninger jeg ikke havde.
Han besluttede at give Janice immunitet til gengæld for hendes samarbejde.
Da hun havde fået immunitet, afhørte jeg Janice grundigt.
Janice fortalte mig, at ofret, de kidnappede i Chico,
hed Marliz. Marliz Spannhake.
31. januar 1976
havde Janice og Cameron set hende gå på Mangrove Avenue.
Cameron var kørt forbi hende et par gange.
Janice vidste, hvad han ville gøre. Hun vidste, han ville kidnappe kvinden.
Hun gik ned ad gaden.
Han tilbyder et lift. Hans kone er med.
Det virker trygt.
Hun stiger ind.
Så stiller Cameron spørgsmål.
Hvad hedder du? Hvor kommer du fra? Hvor skal du hen?
Hun havde ikke familie i området. Ingen vidste, hvor hun var.
Han ledte efter en kvinde, som ikke havde forbindelser i området.
På et tidspunkt begyndte hun at stige ud af bilen.
Cameron tog fat i hende og holdt en kniv mod hendes hals
og tvang hende ind igen.
De placerede en kasse over hendes hoved.
"CAMERON SATTE KASSEN PÅ MARLIZ OG GAV HENDE HÅNDJERN PÅ."
Kassen var lavet af træ og styrofoam.
Den havde hængsler,
så han kunne have hele hovedet inde i kassen.
Og styrofoamen forhindrede, at nogen kunne høre vedkommende.
Hvis man blev bortført på gaden
og fik en kasse på ni kilo over hovedet,
ville man være helt desorienteret.
Cameron ønskede at dæmpe lyden af skrig.
Han var meget bekymret for, at hans fange ville alarmere naboerne.
Så kørte de omkring 64 kilometer
hele vejen tilbage til huset på Oak Street i Red Bluff.
Janice sagde, at da de ankom til huset i Red Bluff,
kørte om til garagen på bagsiden af huset.
Da Janice og Cameron havde huset, fandtes det her ikke,
så de parkerede bilen ind i garagen.
Cameron steg ud og lukkede døren.
Janice var kortvarigt inde i huset.
Da hun gik ud igen, var Marliz ude af bilen,
kassen var taget af, og hun var omtåget.
Janice kunne lugte æter.
Han fortalte hende, at han havde sprayet startvæske
på kluden og lagt den over Marliz' mund
for at gøre hende omtåget.
Efter at have forladt garagen, bar de hende ned i kælderen.
Selv om han var fascineret
at tortur og magt over folk,
brød Cameron sig ikke om skrig fra en, han torturerede.
Cameron havde læst, at hvis man skar stemmebåndene over,
ville de ikke kunne råbe eller skrige.
Janice sagde, at Cameron løfte Marliz op
og bar hende op på badeværelset.
Cameron gik høj op i at sexslaven skulle være
skulle være totalt kuet og rædselsslagen.
Men Cameron begik en fejl med Marliz.
Først nægtede Janice at hjælpe ham med at skære hende i halsen,
og Cameron truede med, at hvis hun ikke hjalp ham,
ville han gøre det samme ved hende.
Til sidst satte hun sig ved siden af Marliz på badeværelsesgulvet,
mens Cameron begyndte at skære i siden af Marliz' hals
for at nå ind til stemmebåndene.
Men han vidste ikke, hvad han lavede.
Marliz begyndte at bløde kraftigt, og det forskrækkede Cameron.
Han stoppede, fordi han indså, det ikke ville lykkes.
Cameron løftede Marliz op og bar hende ned i kælderen igen.
Her er et par huller, hvor øjehullerne sad.
Janice kom ned, efter Cameron havde skåret hende i halsen.
Hun så Marliz hænge fra bjælken.
Hun havde rebet om halsen.
Janice mente, at Cameron havde kvalt hende med rebet,
og hængt hende nøgen op i stolpen
med et pudebetræk over hovedet.
På tidspunkt var hun død.
Janice sagde, de bar liget ud i bilen.
Klokken var nu blevet to om morgenen.
De kørte 50 km nord for Red Bluff på landevej 5.
Så tog de hovedvej 44 mod øst til Lassen Park,
hvor de drejede ned ad en jordvej.
Janice sagde, at Cameron gravede en lav grav...
og begravede Marie Elizabeth Spannhake.
Efter nedgravningen brændte han alt hendes tøj og alle hendes ejendele.
Kidnapningen varede i alt 10-12 timer.
Han kidnappede, dræbte og begravede hende i løbet af et halvt døgn.
Under min første afhøring af Janice,
fortalte hun om kidnapningen af et andet offer. Colleen Stan,
i Red Bluff i Californien.
19. MAJ 1977 ET ÅR EFTER MARLIZ FORSVINDER
Colleen Stan kom fra Eugene
og blaffede gennem byen for at overraske en ven.
Cameron og Janice samler hende op.
Han truer hende, tvinger hende ned og putter kassen over hovedet på hende.
Når man ser på bortførelsen af Marie Elizabeth Spannhake,
minder den meget om Colleen Stans.
Marliz var 18, Colleen var 20.
De havde begge langt hår. De havde ingen forbindelser i området.
Janice fortalte os, at Cameron holdt Colleen fanget i syv år.
Han begik flere seksuelle overgreb på Colleen.
Han havde hende under en vandseng i 20 timer i døgnet og torturerede hende.
I 1984 fortæller Janice Colleen, at hun vil forlade Cameron.
Jeg tror, Janice havde
en mental krise.
Hun var 16, da hun blev gift med Cameron, og 17
på det tidspunkt, Janice siger, han dræbte Marliz.
Nu ved hun, hendes mand er i stand til at dræbe.
Så i en periode på næsten ni år,
prøver hun at gøre det, Cameron ønsker,
og ikke komme galt af sted.
Det er en meget farlig situation for en kvinde at opholde sig i det hus.
Hun var ved at gå op i sømmene.
Mentalt hang hun på med det yderste af neglene.
Da Janice opsøger hende,
trygler Colleen Janice om ikke at rejse,
for Colleen frygter, hvad der vil ske med hende,
hvis der kun er hende og Cameron.
Så Janice og Colleen holdt det dybt hemmeligt
til Cameron tog på arbejde næste dag.
Så pakkede de deres ting
og tog begge af sted og tog hjem til Janices forældre.
I et stykke tid boede Janice hos sine forældre.
Colleen havde ikke kontaktet politiet. Hun havde lovet Janice at lade være,
Colleen fortalte sin familie om lidt af det, der var sket.
men først da Janice kom til os tre måneder efter,
sagde hun noget til politiet.
Politiet ringede,
og jeg talte med dem i flere timer
og fortalte, hvad der var sket.
Bagefter sagde de:
"Alt, du siger, stemmer med det, Janice har fortalt os."
Så sagde de: "Kender du noget til kvinden Marliz?"
Jeg sagde: "Jeg kan kun fortælle jer,
at jeg så et billede, han havde."
Jeg beskrev hende, og de sagde: "Det er Marliz."
Vi vidste at vi stod med en kidnapning og et drab i Chico.
Vi havde også kidnapningen af Colleen Stan,
men for at komme videre med Marliz' drabssag,
havde vi brug for Janices hjælp.
De havde intet lig, ingen beviser. De havde kun Janices vidneudsagn.
Så politiet indså, at uden hende havde de ingen sag.
Uden at have et lig, ville det være svært
at retsforfølge nogen og få dem dømt.
Så vi ville have Janice med os
og vise, hvor de havde gravet Marie Elizabeth Spannhakes lig ned.
Vi kørte flere ture mod øst fra Redding
på både hovedvej 44 og hovedvej 299,
og tjekkede alle veje på højre side,
for at se om Janice kunne finde den vej, de kørte på.
Det er et stort område,
hvor man kan skaffe sig af med et lig, som aldrig bliver fundet.
Efter flere ture med Janice
uden at finde nedgravningsstedet
mente anklageren ikke, der var oplysninger nok til at forfølge drabet.
Risikoen var, at hvis han bragte drabssagen for retten nu og tabte,
ville vi ikke kunne retsforfølge Cameron for det igen.
CAMERON HAR NÆGTET MEDVIRKEN
I MARIE ELIZABETH SPANNHAKES FORSVINDEN ELLER DØD.
Drabet på Marie Elizabeth Spannhake var det vigtigste for os,
men vi gik videre med den anden kidnapning af Colleen Stan,
for at sikre, at Cameron kom i fængsel.
Hooker blev anholdt og sigtet
på 17 punkter for voldtægt, kidnapning, sodomi og tilfangetagelse.
I 1985 kom Cameron Hooker for retten,
for sexforbrydelserne mod og kidnapningen af Colleen Stan.
Hooker holdt hende nøgen og i håndjern i en kasse på størrelse med en kiste.
Da historien kom ud, fokuserede alle på Colleen Stan.
-...kidnapning af Colleen Stan... - ...da han overfaldt Colleen Stan...
Colleen Stan har en kæreste...
Colleen Stan var...
Det var en sensationel historie at blive kidnappet og holdt fanget i syv år.
Hun blev klædt af, slået med en læderpisk,
og så på, mens Hooker dyrkede sex med sin kone på et bord.
Hooker er tiltalt...
Hvordan kan et menneske gøre den slags uden at have det dårligt?
Han formår i høj grad at torturere folk.
Han gjorde det mod mig.
Han anvendte hængning og piskning.
Han anvendte tortur og elektrisk stød.
Han brændte hende.
Og i huset på Oak Street
hvor han også bragte Marliz hen,
sagde han: "Skrig du bare, så skærer jeg dine stemmebånd over.
Jeg har gjort det før."
Så hørte jeg om Marliz,
og at en af ting, han gjorde ved hende,
var at skære hendes stemmebånd over, fordi hun skreg og skreg,
og han ville gøre hende tavs.
Han kan sagtens dræbe nogen.
Uden tvivl.
Den unge kvinde fortalte lavmælt om at blive truet med kniv og bortført i 1977.
Retssagen tog seks uger, og der var mange medier.
Hun blev hængt op i loftet i Cameron Hookers kælder...
Hun sagde, Hooker lænkede hendes hænder og fødder, gav hende stød.
Hun havde dette torturinstrument på hovedet.
Der var tortur og flere voldtægter.
Flere års indespærring i en trækasse...
"Situationen var perfekt," sagde han. "Hun var en god slave."
Jeg fandt ud af, at jo mere jeg kæmpede imod,
jo længere varede torturen.
Jo længere den varede, jo mere ophidset blev han.
Men hvis jeg prøvede at udholde smerten bedst muligt,
og lod ham gøre, som han ville,
så mistede han interessen,
og så var det hurtigere overstået.
Detaljerne, som kom frem under retssagen, var uhyrlige.
Men intet vedrørte Marliz.
...mod Hooker, fortalte anklager Christine McGuire juryen,
at Hooker skiftede mellem seksuel tortur og tankekontrol.
Anklageren ville have omtalt Marliz,
for at vise, han havde en modus operandi og en historik for denne adfærd.
Den ser ud til at have formodentlig lufthuller.
Men alt om Marliz blev udelukket som for belastende,
fordi der ikke er beviser på drab.
Vi måtte ikke nævne Marliz eller sige noget om hende under retssagen.
Vi måtte kun tale om, hvad han gjorde mod mig,
og dommer Knight sagde ved sin domsafsigelse...
Jeg anser anklagede for at være den farligste psykopat
jeg har haft med at gøre, alene fordi han er det modsatte af, hvad han foregiver.
Han sagde: "Jeg mener, De vil være til fare vor kvinder, så længe De lever."
Og så sagde han: "Jeg vil give Dem den længst mulige straf."
Og det gjorde han.
Cameron blev fundet skyldig i ti anklagepunkter.
Kidnapning,
voldtægt,
sodomi og andre seksuelle anklager, som kunne straffes hver for sig,
og han blev idømt 104 år.
Alle domme skal afsones straks.
Cameron blev sendt i fængsel,
og Colleen Stands sag var afgjort.
Drabssagen om Marie Elizabeth Spannhake var stadig åben.
Men den var ikke aktiv,
fordi vi ikke havde nye oplysninger eller spor at efterforske,
så vidt vi kunne se.
Jeg var bare så vred,
sikker på alle, fordi de ikke kunne finde hendes lig.
Alle vidste, hun var død.
Jeg var mest vred over, at det ikke blev nævnt under retssagen.
Efter retssagen var slut, tænkte jeg:
"Han sidder inde for kidnapning, og hvad han ellers gjorde mod Colleen,
men hvad med drabet på min søster?"
1. APRIL 2000 JODI OG HANNAH FRAFLYTTER LEJLIGHED 14
Da jeg flyttede ud af lejligheden i Walnut Garden,
var alt normalt.
Jeg oplevede ikke noget flytte sig i min lejlighed eller noget igen.
Da jeg flyttede, fik jeg et helt nyt liv.
Men omkring et år senere,
vendte drømmene pludselig tilbage.
Jeg tænkte: "Du gode gud. Jeg troede, det var overstået.
Jeg troede, det var overstået."
Der var parret.
Manden var meget høj i min drøm, kvinden var lille.
Det var tusmørke.
De stalkede eller ledte efter nogen.
Og jeg hørte altid tallet 35,76,
og så så jeg et A og 17,
mens jeg fløj i min drøm.
Jeg anede ikke, hvad det betød.
Er det et sted?
Og så var det, jeg tænkte:
"Har jeg oplysninger, som kan hjælpe nogen?"
Og pludselig fornemmede jeg,
at jeg straks skulle ringe til politiet i Red Bluff.
BYEN RED BLUFF POLITI - BRANDVÆSEN
I 2008 fik vi et opkald
fra en person, der præsenterede sig som Jodi Foster, der boede i Chico.
Hun sagde, hun havde boet i Marliz' lejlighed og havde oplysninger til os,
som hun mente havde at gøre med drabet på Marliz og hendes mulige grav.
Det blev stille i den anden ende,
og jeg troede, han havde lagt på.
Så siger han: "Hvorfor ringer du lige nu?
Vi er ved at genåbne en uopklaret sag
om Marie Elizabeth Spannhake.
Jeg er aldrig blevet så forskrækket, som du gjorde mig lige nu."
Jeg traf kriminalbetjent Hale på en café.
Han stillede mange spørgsmål.
Han spurgte, hvad jeg så.
Han talte med mig om drømmene.
Når man får oplysninger fra nogen, som hævder,
de drømmer om noget og vil give oplysninger
angående en kriminalsag, er man nok lidt skeptisk.
Jeg var dødnervøs. Jeg var bange for at blive kritiseret.
Så tænkte jeg: "Det er lige meget, om I tror, jeg er skør.
Jeg må give jer oplysningerne."
Fordi drabssagen var under efterforskning, måtte han ikke fortælle mig noget.
Jeg kunne give ham oplysninger, men han måtte ikke be- eller afkræfte noget.
Hun fortalte, hun så bogstavet A og tallet 17, som i A17.
Hun mente, det var vejen, Cameron og Janice kørte på til Marliz' grav.
Og der er en vej med forbindelse til hovedvej 44, som hedder A17.
Vi ønskede at afhøre Janice grundigere
og så prøve at finde en mulig grav.
Vi talte første gang med Janice i 2010 i Chico.
Vi præsenterede os om efterforskere af sagen,
og jeg tror, hun var nervøs for, at hun kunne blive sigtet,
så vi mindede hende med det samme om, at hun havde en aftale om immunitet.
Vi kom ikke for at anholde hende. Vi ønskede oplysninger i sagen.
Da vi afhørte Janice,
fik vi en bedre beskrivelse af vejen, de tog fra hovedvej 44.
Hun beskrev nogle ting, de var kørt forbi,
så hun gav os oplysninger, vi mente var til gavn i sagen.
Vi befinder os på hovedvej 44.
Vi er lidt øst for Shingletown i Californien.
Det er et af de steder, hvor vi mener, Marliz Spannhake er begravet.
Men området er enormt, så at finde hende er yderst vanskeligt.
Men vi mener, vi har indsnævret det til et omtrentligt sted,
hvor vi mener, hun ligger.
Sagen om Marliz efterforsket stadig af politiet i Red Bluff.
Det har altid været en drabssag.
Hos politiet i Chico er sagen åben som en sag om en savnet,
for hun blev meldt savnet til politiet i Chico i 1976.
1 AUGUST 2021 45 ÅR EFTER MARLIZ FORSVINDER
- Hej, Jodi. Hvordan går det? - Fint, og du?
- Fint. Godt at se dig. - Ja.
- Det er længe siden. - Ja!
Ja.
Vi har ikke fortalt Jodi,
hvilke tal vi mente angav den mulige grav
og det tal, hun gav os.
Jodi ved vist ikke, hvor tæt på hun var,
da hun kontaktede os i 2008.
Anklageren og jeg har talt om, om det vil skade sagen at tale om den.
- Ja. - Det mener vi ikke.
Vi håber, at en samtale nu kan få afklarer nogle ting.
Da du kontaktede os,
var det på det tidspunkt, hvor vi genåbnede sagen.
Det anede jeg ikke.
Da vi intensiverede eftersøgningen af Marliz' grav,
afsøgte vi et område, hvor vi mente, hun kunne være.
Da vi talte med dig,
- sagde du, du så tallet 35,76. - Ja.
Du så hele tiden det tal,
og du mente det var afstanden fra huset til hendes grav.
- Du sagde i nordøstlig retning. - Ja.
Vi gik tilbage til vores kortprogram,
og markerede huset, hvor vi mente, kun kunne være.
Du gav os tallet 35,76,
og tallet fra vores kortlægning var 35,77.
Det var tæt på.
- Hvad? - Nogle blev bekymrede.
Det kom også bag på mig, for du anede ikke, hvor vi ledte,
og alle det ting, Janice beskrev, lå på den vej.
Så Janices og mine oplysninger stemte overens?
Ja.
- Og jeg havde bare sporadiske drømme. - Ja.
I årevis har jeg tænkt på, om mine oplysninger var relevante,
eller om de overhovedet hjalp jer.
Der bestyrkede vores opfattelse af, hvor hun er.
Forhåbentlig vil oplysningerne og det, at vi taler om dem,
bringe afklaring til Marliz og hendes familie.
Jeg har altid fornemmet, at der findes noget større end mig.
Og jeg vil gerne være kendt for at være kærlig og empatisk.
Og hvis jeg kan hjælpe et andet menneske,
så ønsker jeg at hjælpe.
Jeg mener, at Marliz' ånd forsøgte at komme i kontakt med en,
og jeg ønsker, at hendes sjæl for fred, ikke?
Hvis jeg kan hjælpe hende, vil jeg gøre det.
Falder hun i søvn?
Jeg gik på pension fra politiet
i juni 2007.
Og den eneste stadig aktive sag
er denne sag, drabet på Marliz.
Når man har en uopklaret sag,
ønsker man altid at bringe familien afklaring.
Man ønsker retfærdighed for ofret.
Så politiet vil altid gøre en indsats
for at få afsluttet den slags sager.
Cameron blev idømt 104 år
Så tror man, han skal sidde inde resten af livet.
Men desværre sker det, at folk, som ikke bør sættes på fri fod,
sættes på fri fod og gentager deres forbrydelser.
Cameron er blevet tildelt prøveløsladelse og overføres til et amtsfængsel i Alameda
og skal gennemgå psykiske evalueringer.
Så han skal nok være på et psykiatrisk hospital i flere år.
Men han kan når som helst blive løsladt.
MENS VI FILMEDE, AFVENTEDE CAMERON HOOKER LØSLADELSE
MENS HANS KLASSIFICERING SOM VOLDELIG SEKSUALFORBRYDER UNDERSØGES.
HAN HAR IKKE REAGERET PÅ HENVENDELSER OM AT LADE SIG INTERVIEWE.
JANICE HOOKER AFSLOG OGSÅ AT LADE SIG INTERVIEWE
OG LEVER NU UNDER ET NYT NAVN.
Det er bygningen, min søster Marliz flyttede ind i.
Hun ville starte et nyt liv her i Chico.
Jeg håbede, hun kunne realisere sin drøm herude.
Sommetider så jeg film og tænkte: "Nøj, hun ligner Marliz."
Men med tiden bliver det mest et håb.
Man håber bare.
Marliz' historie er aldrig blevet fortalt.
Den blev aldrig afsluttet.
Der var intet lig.
Cameron Hooker kom i fængsel for det, han gjorde mod Colleen,
og min søster ligger stadig et sted og afventer retfærdighed.
HVIS DU HAR OPLYSNINGER OM MARIE ELIZABETH SPANNHAKES FORSVINDEN,
SÅ KONTAKT RED BLUFF POLITI PÅ 530-527-3131 ELLER CRIMETIPS@RBPD.ORG,
ELLER GÅ IND PÅ UNSOLVED.COM
Tekster af: Henriette Saffron