סדרה תיעודית של NETFLIX -
כשעברתי לדירה ההיא,
התחלתי מייד לחלום חלומות מוזרים.
ראיתי מרתף.
ממש מוזר וחשוך.
אבל הייתה שם מנורה אחת.
וראיתי שם בחורה ואת הזוג המוזר הזה.
פתאום, הם עושים דברים מצמררים לבחורה הזאת.
מה שגיליתי
זה שמישהי שהתגוררה בדירה ההיא נעדרת.
צ'יקו, קליפורניה -
אני מרגישה שהרוח שלה ניסתה ליצור קשר עם מישהו.
היא רוצה שימצאו אותה.
לידיעת הציבור: מחלקת נעדרים -
מוכנה?
יש!
מרילין.
היי!
איזה חיוך גדול!
אני סבתא. ואני אימא.
ויש לי שם כמו של שחקנית מפורסמת.
ג'ודי פוסטר -
ג'ודי פוסטר, הבמאית.
נולדתי במחוז אורנג', קליפורניה.
ילדתי את בתי ב-1997, הייתי אם יחידנית,
ועברתי לצ'יקו, קליפורניה.
צ'יקו, קליפורניה -
חשבתי שזו עיר מקסימה.
היה כאן קולג'.
זו עיירה קטנה אבל מספיק גדולה כדי לגדל משפחה.
היא הייתה מיוחדת ויפה, והרגשתי פה בבית.
כשרק הגעתי לצ'יקו,
ראיתי שלט "להשכרה, דירת וולנאט גארדן".
להשכרה, פנו להנהלה -
יש פרחים.
יש בריכה.
זה נראה כמו קומפלקס דירות רגיל ונחמד.
עברנו לדירה מספר 14,
ב-31 בינואר 2000.
האנה הייתה בת שלוש ואני הייתי בת 33 אז.
כשרק עברנו, הייתה לי תחושה לא רגועה.
הרגשתי משהו קצת אפל.
והיה לדירה ריח מוזר.
חשבתי שאולי זה ריח כימי משטיח או משהו כזה.
ואני שואלת את עצמי,
"למה את מרגישה ככה?"
ואני פשוט חושבת, "טוב, אני כאן עכשיו, בצ'יקו.
"אתחיל חיים שלווים ומאושרים
"לי ולבת שלי עכשיו."
ואז העניינים התדרדרו במהירות.
הדבר הראשון שנראה לי יוצא דופן היה...
להאנה היה זוג נעליים ורודות.
תמיד השארתי אותן ליד הדלת כדי שכשנהיה מוכנות לצאת,
היא תוכל לנעול אותן.
אני זוכרת שאימא שלי ניסתה להכין אותי לקראת יציאה מהבית,
וחיפשה את הסניקרס הוורודות.
היא שאלה, "איפה הסניקרס? איפה הן?"
אני זוכרת שהן היו ממש באמצע המיטה.
כאילו, נחתו שם משום מקום.
אימא שאלה, "את שמת אותן שם?"
ואני עניתי, "לא".
היא הייתה נחרצת מאוד, ואמרה, "אימא, זאת לא הייתי אני!"
יום אחרי יום, הנעליים היו מונחות באמצע המיטה.
אז עכשיו הנעליים זזות, והדברים נהיו מוזרים יותר ויותר.
היו לנו מלחייה ופלפלייה.
בבוקר, כשהייתי מתעוררת,
הן היו מונחות ממש בקצה השולחן.
וחשבתי לעצמי, "האם אני משתגעת?"
הדברים שהתרחשו בדירה היו מפחידים,
אבל אני זוכרת שפשוט לא הבנתי למה זה קורה.
וחוץ מזה, חלמתי חלומות.
היה לי חלום שבו בחורה הולכת ברחוב בצ'יקו,
וראיתי זוג במכונית כחולה או אפורה,
והם שאלו את הבחורה אם היא רוצה טרמפ.
בחלום, האיש בא מאחוריה
ושם משהו על הפה שלה.
למה אני חולמת על הזוג המוזר הזה?
ואז יום אחד האנה אמרה, "היי!"
ואני שואלת, "למי את אומרת שלום?"
היא ענתה, "לבחורה הזאת שם, אימא!"
שאלתי, "מישהי עברה ליד החלון?"
"לא, אימא. הבחורה הזאת שם!"
היא מתעקשת שיש בחורה. והיא אמרה, "היא לובשת חולצה לבנה".
הציור של האנה -
אני זוכרת שקראתי לה "ליז שלי".
ואני זוכרת שראיתי אותה בבהירות רבה.
אני זוכרת את העיניים, את הפנים, את השיער והכול,
וחשבתי שהיא סתם חברה רגילה.
סתם מישהי בבית,
כמו כל אחת מהחברות הרגילות שבאות לבקר.
לילה אחד, אני והאנה יצאנו לארוחת ערב.
כשחזרנו,
הטלפון היה מאותם טלפונים שהיו תלויים על הקיר.
מצאנו את השפופרת בחדר השינה האחורי,
והצעצועים בחדר של האנה היו מונחים בערמה.
להאנה הייתה בובת ארני שישנה ונוחרת.
ארני היה מונח על הערמה, ולולאה כרוכה סביב צווארו.
שרוך נעליים או משהו כזה סביב הצוואר שלו.
נדהמתי. תפסתי את האנה.
הרמתי אותה וברחתי מהדלת הקדמית.
אז התקשרתי למשטרת צ'יקו ואמרתי,
"בתי ואני יצאנו לארוחת ערב, חזרנו הביתה, וזה מה שמצאנו."
במשטרה רשמו את הדיווח שלי,
ובצד השני של הקו אמרו לי, "בסדר, גברתי, מה שתגידי".
אני לא יכולה אפילו לדמיין מה אימא שלי עברה.
היא הייתה צריכה לטפל בילדה שלה וגם להתמודד...
עם הדברים המוזרים שקרו.
השיא היה בלילה אחד בפברואר 2000.
התעוררתי באמצע הלילה, ושמעתי...
רעש סטטי שבוקע מהטלוויזיה.
מה פתאום הטלוויזיה פועלת? הרי צריך ממש לקום כדי להדליק אותה.
דלתות הארונות נפתחו ונסגרו ברעש.
הכיריים במטבח דלקו על אש גבוהה.
אני מרגיש נהדר!
פתאום הבובה ארני אומרת...
אני מרגיש נהדר!
"אני מרגיש נהדר!", כאילו, בטירוף.
אני מרגיש נהדר.
חשבתי לעצמי, "הסוללה מתרוקנת".
אני מרגיש נהדר.
אז הוצאתי את הסוללות מהבובה.
"כוכב קטן ומנצנץ..."
הבובה ארני הייתה מפחידה.
"...כוכב קטן..."
אני זוכרת שהיא התחילה לפעול באמצע הלילה,
ואז אימא שלי התחרפנה כי לא היו בה סוללות.
אני מרגיש נהדר!
ואז פתאום, בום.
כל האורות נדלקו.
לכל הרוחות. מה קורה כאן? מה זה?
אני מרגיש נהדר!
אז הלכתי לשכנה,
שהייתה למעשה מנהלת קומפלקס הדירות.
מנהלת -
אני דופקת על הדלת שלה ואומרת, "משהו כאן לא בסדר".
אז היא לקחה את הפודל הקטן שלה ונכנסה לדירה.
הכלב קופץ מזרועותיה, ונובח כמו...
אני מרגיש נהדר!
ופתאום, יש מנורה עם כבל חשמל,
והכבל מסתובב באוויר כמו חבל קפיצה.
אני מרגיש נהדר! -כולנו פשוט צרחנו.
הכלב נובח. היא תופסת את הכלב.
אני מרגיש נהדר!
ברחנו משם כל עוד נפשנו בנו.
אז עכשיו השעה שש בבוקר.
ואני יושבת ליד הבריכה ובוכה.
ואז איש מבוגר שהלך עם הכלב שלו
שגר שם בערך 25 שנה,
אומר לי, "את יודעת, ג'ודי,
"איש לא גר בדירה הזאת לזמן ממושך."
ואני אומרת, "מה? מה זאת אומרת? על מה אתה מדבר?"
ואני בוכה בשלב הזה. כאילו, בבקשה, תגיד לי למה.
אז הוא מסתכל עליי ואומר,
"גרה בדירה בחורה.
"בדירה מספר 14.
"אני לא זוכר את שמה,
"אבל היא נעדרת מאז."
ב-31 בינואר 1976,
התקבל במשטרת צ'יקו דיווח על נעדרת
בשם מארי אליזבת ספנקי.
הכינוי שלה היה מרליז.
לפי הדוח היא הייתה לבנה,
בגובה 1.65 מ', שיערה חום, משקלה כ-50 ק"ג.
החבר שלה ציין בדוח
שהם הלכו לשוק הפשפשים בצ'יקו,
התחילו לריב על משהו,
ומרליז החליטה ללכת הביתה במקום לנסוע איתו.
לא נראתה מאז. -
הוא ראה אותה בפעם האחרונה בשדרות מנגרוב,
הרחק משוק הפשפשים ההוא,
ואף אחד לא ראה את מארי אליזבת ספנקי או שמע ממנה
מאז 31 בינואר, 1976.
שדרות מנגרוב -
מרליז הייתה אחותי.
היא עברה לגור בצ'יקו כחודשיים בלבד לפני שנעלמה.
מארתה ספנקי, אחותה של מארי אליזבת -
אנחנו מקליבלנד, אוהיו.
היינו משפחה בת שבע נפשות.
אני הבת בכורה.
ואחריי מרליז, שהייתה צעירה ממני בשלוש שנים,
והיה לה אופי טוב.
היא הייתה מאוד זורמת, מאוד חברותית.
היה לה שיער חום, ארוך ומתולתל באופן טבעי,
והיו לה עיניים כחולות כמו השמיים.
היא הייתה יפה מאוד.
קליבלנד, אוהיו -
ב-1975,
מרליז עבדה עם בריון אחד שאימא שלי קראה לו ג'ון בארות'.
הם התאהבו.
הוא הגיע מקליפורניה,
והתכוון לחזור לקליפורניה
וביקש ממרליז להצטרף אליו.
וכך היא עשתה.
אני חושבת שהחלום הגדול של מרליז היה להיות שחקנית.
היא הייתה כל כך מאושרת.
התרגשתי בשבילה.
זה היה צעד גדול.
ת'אנדרברד -
היא כתבה לי כמה פעמים.
היא אמרה לי שהיא לא כל כך אוהבת את קליפורניה.
שלא ככה היא חלמה שזה יהיה.
ואני חושבת שהיה לה קשה עם ג'ון. קצת. היו להם מריבות.
ולא היה לה לאן לברוח,
ועם מי לדבר.
מרליז אמרה שהיא חוזרת הביתה באפריל.
אבל היא מעולם לא חזרה הביתה.
ב-1977 הופסקו החיפושים אחר הנעדרת מארי אליזבת ספנקי. -
כעבור 24 שנים, ג'ודי והאנה עוברות לגור בדירה שהייתה קודם של מרליז. -
ידעתי שיש משהו בדירה ההיא שהוא לא אני.
אני חושבת שיש אנשים שנולדים עם יכולות רוחניות מסוימות.
יש אנשים רגישים או אמפתיים יותר מאחרים.
ואני חושבת שמסיבה כלשהי,
בתי ואני, שתינו קולטות אנרגיות על-טבעיות.
והדבר המוזר הוא שכשעברתי לדירה ההיא
הרגשתי מין תחושה אפלה שכזאת,
כאילו משהו איום עומד להתרחש.
החלומות המוזרים שלי נהיו יותר ויותר מוזרים.
עכשיו אני רואה מקום,
ואני רואה זוג עם אישה צעירה.
היא הייתה נערה.
היה לה שיער ערמוני בחלום.
ויכולתי לראות שהם בתוך בית.
מעין מרתף אחסון.
זה נראה כמו צינוק מוזר.
והיה שם וו משונה,
כמו קרס שמופעל עם ידית.
הם הניחו את הבחורה...
היה משהו סביב הזרועות שלה,
ומשהו על הפה שלה.
עכשיו, פתאום,
הם מעוללים דברים סדיסטיים ומשונים לבחורה הזאת.
דברים מיניים מצמררים.
אני זוכרת שאימא שלי סיפרה לי
שהיא חלמה על בחור מוזר ואישה אחת.
וזה עורר בה הרבה חרדות ותהיות.
קשה לי לדבר על זה כי זה מעורר בי פוסט-טראומה
בגלל הדברים שקרו בדירה הזאת.
לא רציתי שיקרה משהו להאנה.
אז כיוון שהייתי אם יחידנית,
לקחתי את בתי ועברנו משם.
גרתי בדירה ההיא רק שלושה חודשים.
זה לא הרבה זמן, אבל זה נראה כמו נצח.
חשבתי, "אני לא רוצה שום קשר לזה".
אז עברנו לדירה אחרת בצ'יקו.
כשעברנו משם, חשבתי שזה נגמר.
שזה מאחוריי.
הקורבן המושלם -
התחלתי לצאת עם בחור אחד.
יום אחד, הוא נתקל בספר בשם "הקורבן המושלם".
הוא מתחיל לקרוא בספר,
ואז הוא בא אליי הביתה ואומר, "ג'ודי!
"אלוהים! את לא תאמיני."
בחורה שגרה בדירה שלי נעלמה...
והוא מצא כתבה על נערה נעדרת
מ-1976.
תושבת צ'יקו נעדרת זה חמש שנים -
היה לה כינוי.
מרליז.
אמרתי, "אלוהים אדירים!"
האנה, כשהייתה קטנה,
כל הזמן דיברה על מישהי בשם "ליז שלי (מיי ליז)".
אני זוכרת שאימא סיפרה לי על המחקר שעשתה.
היא אמרה, "אני צריכה לספר לך משהו.
"את זוכרת את 'מיי ליז'?"
אמרתי, "כן".
היא אמרה, "אז בואי תראי משהו".
מארי אליזבת ספנקי -
ואז היא הראתה לי את התמונה שלה.
ואני אומרת, "זאת הנערה שהייתה איתנו בדירה".
הלב שלי צנח.
זה היה ממש מטורף. אלוהים!
ואז אני חושבת, "איפה היא?
"איפה מרליז?
"איך ייתכן שאיש לא הצליח למצוא אותה?"
ואז נודע לי שהיעלמותה של מרליז
צ'יקו קליפורניה -
קשורה אולי לזוג מרד בלאף.
רד בלאף, 75 ק"מ צפונה -
7 בנובמבר 1984 -
שמונה שנים אחרי שמרליז נעלמה -
ב-7 בנובמבר 1984,
המפקד שלי, שהיה ראש מחלקת הבילוש,
בא אליי ואמר,
"אני צריך שתגיע לכנסיית נזארין."
הדבר הראשון שאני רואה כשאני מגיע לכנסייה
זה את הכומר דבני
ואישה בשם ג'ניס הוקר.
שמתי לב שג'ניס נסערת מאוד.
היא ציינה שב-1976,
בעלה קמרון חטף והרג את הנערה בצ'יקו, קליפורניה.
ג'ניס נימקה את הודאתה בכך שפחדה מקמרון.
כמו כן, ג'ניס חשה רגשות אשם כבדים
על מה שקרה במהלך השנים במקרים שונים.
הבלש שמבלין הבין
שחלק מהמידע הזה עלול להפליל את ג'ניס,
אז אל הקריא לה את זכויותיה,
ואחרי שקראה את זכויותיה, ג'ניס החליטה שהיא מסרבת להמשיך לדבר ללא עורך דין.
ואז התקשרתי למשרד התובע המחוזי,
ונתתי לתובע המחוזי את המידע שהיה ברשותי
וציינתי איזה מידע חסר לי.
והוא, באותו זמן,
החליט להעניק לג'ניס חסינות תמורת שיתוף הפעולה שלה.
אחרי שהוענקה לה חסינות, ראיינתי את ג'ניס בפרוטרוט.
חקירת רצח -
ג'ניס סיפרה לי שהקורבן שהם חטפו בצ'יקו
נקראה מרליז.
מרליז ספנקי.
ב-31 בינואר 1976,
ג'ניס וקמרון ראו אותה הולכת בשדרות מנגרוב.
קמרון הקיף אותה כמה פעמים.
ג'ניס ידעה מה הוא מתכוון לעשות. היא ידעה שהוא רוצה לחטוף אישה.
היא פסעה לה ברחוב.
הוא מציע לה טרמפ. והוא שם עם אשתו.
המצב נראה לגמרי בטוח.
היא נכנסת.
ואז קמרון מתחיל לשאול אותה שאלות.
איך קוראים לך? מאיפה את? לאן את הולכת?
לא הייתה לה משפחה בקרבת מקום. איש לא ידע לאן היא הלכה.
הוא חיפש אישה כזאת, ללא קשרים בקהילה.
בשלב מסוים היא ניסתה לצאת מהרכב,
ואז קמרון תפס אותה, הצמיד לה סכין לגרון,
וגרר אותה חזרה למכונית,
והם שמו ארגז מעל לראשה.
"קמרון שם ארגז על ראשה של מרליז וכפת את ידיה". -
ארגז הראש היה בנוי מעץ וקלקר,
והיו בו צירים.
אז הוא סגר את ראשה בתוך הארגז הזה,
באופן שהקיף את כל הראש,
ובגלל הקלקר שבתוכו,
אי אפשר היה לשמוע את האדם ממרחק.
אם מישהו חוטף אותך ברחוב
ושם על הראש שלך ארגז במשקל 9 ק"ג,
היית כל כך מתבלבל, שלא היית מבין מה קורה.
אבל קמרון רצה לעמעם את הצרחות.
הוא היה מודאג שמא השבויה שלו תזעיק את השכנים.
ואז הם נסעו כ-65 ק"מ
עד הבית ברחוב אוק ברד בלאף.
ג'ניס אמרה שכשהם חזרו לביתם ברד בלאף,
הם נכנסו לחנייה המקורה שבחלקו האחורי של הבית.
כשג'ניס וקמרון רכשו את הבית, כל זה לא היה כאן,
אז הם בעצם הכניסו את המכונית לחנייה, והחנו אותה שם.
קמרון יצא וסגר את הדלת.
ג'ניס נכנסה לבית לכמה דקות.
כשהיא שוב יצאה, מרליז הייתה מחוץ לרכב,
הארגז כבר לא על ראשה, ומצבה מבולבל.
ג'ניס הריחה ריח של אתר באוויר.
היא שאלה אותו מה הוא עשה, והוא ענה שריסס נוזל להתנעת מנוע
על סמרטוט והניח אותו על פיה של מרליז
כדי לערפל את הכרתה.
אחרי שיצאו מאזור החנייה, הם נשאו אותה למרתף.
אף על פי שהוקסם
מעינוי אנשים ומשליטה עליהם,
קמרון לא אהב את הצרחות של האדם המעונה.
אז קמרון קרא שאם חותכים לבן-אדם את מיתרי הקול,
הוא כבר לא יכול לצעוק או לצרוח.
ג'ניס אמרה שקמרון הרים את מרליז
ולקח אותה לשירותים.
קמרון השקיע מאוד בשמירה על שפחת המין שלו
מפוחדת ומבועתת לחלוטין.
אבל קמרון עשה טעות עם מרליז.
ג'ניס, בהתחלה, סירבה לעזור לו לחתוך את גרונה,
וקמרון איים עליה שאם לא תעזור לו,
הוא יעשה לה את אותו הדבר.
אז היא הסכימה בסופו של דבר והתיישבה ליד מרליז על רצפת השירותים
בזמן שקמרון התחיל לחתוך צד אחד של גרונה של מרליז
בניסיון להגיע למיתרי הקול שלה.
אבל הוא לא ידע מה הוא עושה.
מרליז התחילה לדמם קשות, אז קמרון קצת נבהל.
הוא הפסיק כי הבין שלא יצליח.
קמרון הרים את מרליז והחזיר אותה למרתף.
יש פה כמה נקבים שהיו נעוצים בהם קרסים קטנים.
ג'ניס באה הנה אחרי שקמרון חתך את גרונה.
היא ראתה את מרליז תלויה מהקורה.
החבל היה כרוך סביב צווארה.
ג'ניס אמרה שחשבה שקמרון חנק אותה בחבל
ואז תלה אותה מהקורה, עירומה,
עם ציפית על ראשה.
היא כבר הייתה מתה בשלב זה.
ג'ניס אמרה שהם נשאו את הגופה בחזרה למכונית.
השעה הייתה בערך שתיים בלילה.
הם נסעו כ-50 ק"מ צפונית לרד בלאף בכביש מספר 5.
אחר כך הם פנו לכביש 44, מזרחה לכיוון פארק לאסן,
ומשם ירדו לדרך עפר.
ג'ניס אמרה שקמרון חפר קבר רדוד...
וקבר את גופתה של מארי אליזבת ספנקי.
אחרי הקבורה הוא שרף את כל הבגדים שלה,
ואת כל החפצים שלה.
החטיפה נמשכה, מתחילתה ועד סופה, כעשר עד 12 שעות.
אז הוא חטף אותה, הרג אותה,
וקבר אותה תוך חצי יממה.
במהלך התשאול הראשוני שלי עם ג'ניס,
היא התחילה לדבר על חטיפה של קורבן נוסף בשם קולין סטן,
ברד בלאף, קליפורניה.
19 במאי 1977, שנה לאחר היעלמותה של מרליז -
קולין סטן הגיעה מיוג'ין
ותפסה טרמפים בעיר במטרה להפתיע חבר.
קמרון וג'ניס אוספים אותה.
הוא מאיים עליה, מכריח אותה להתכופף, ומניח על ראשה את הארגז...
כשבוחנים את החטיפה של מארי אליזבת ספנקי,
הרי שהיא דומה מאוד לזו של קולין סטן.
מרליז הייתה בת 18. קולין הייתה בת 20.
לשתיהן היה שיער ארוך.
לא היו להן שום קשרים באזור.
ג'ניס סיפרה לנו שקמרון החזיק את קולין כבת ערובה במשך שבע שנים.
קולין סטן -
בקולין הוא ביצע מספר עבירות מין.
הוא החזיק בה מתחת למיטת מים במשך 20 שעות ביום ועינה אותה.
ואז, ב-1984, ג'ניס ניגשת אל קולין
ואומרת לה שהיא מתכוונת לעזוב את קמרון.
אני חושבת שג'ניס חוותה
משבר נפשי.
היא הייתה בת 16 כשהתחתנה עם קמרון
ובת 17 כשהוא רוצח את מרליז, לדבריה.
כעת היא יודעת שבעלה מסוגל לרצוח.
אז היא עוברת תקופה של כמה שנים, כלומר, כמעט תשע שנים,
שבהן היא מנסה לעשות כל מה שקמרון רוצה שהיא תעשה
ולא להסתבך בצרות.
זה מצב מסוכן מאוד, אם את אישה,
לחיות בבית כזה.
היא הייתה על סף התמוטטות.
מבחינה נפשית, היא הייתה ממש על הקצה.
כשג'ניס ניגשת אליה,
קולין מתחננת בפני ג'ניס שלא תעזוב
כי היא פוחדת ממה שעלול לקרות לה
אם תישאר רק עם קמרון.
אז ג'ניס וקולין שמרו על זה בסוד
עד שקמרון הלך לעבודה למחרת בבוקר,
ואז הן ארזו את החפצים שלהן,
ושתיהן הלכו לבית הוריה של ג'ניס.
במשך זמן מה נשארה ג'ניס אצל הוריה.
קולין לא יצרה קשר עם המשטרה. היא הבטיחה לג'ניס שלא תעשה זאת.
קולין סיפרה למשפחתה חלק ממה שקרה,
אבל רק אחרי שג'ניס באה אלינו כעבור שלושה חודשים,
היא סיפרה משהו לכוחות אכיפת החוק.
המשטרה התקשרה,
ודיברתי איתם כמה שעות,
ונתתי את ההצהרה שלי על מה שקרה.
אחר כך הם אמרו,
"כל מה שאת אומרת תואם למה שג'ניס אמרה לנו."
ואז הם שאלו, "האם את יודעת משהו על אישה בשם מרליז?"
ועניתי, "הדבר היחיד שאני יכולה להגיד לכם
זה שראיתי שהייתה לו תמונה."
ואז תיארתי את התמונה, והם אמרו, "זאת מרליז".
בשלב זה, ידענו שיש לנו עסק עם חטיפה ורצח בצ'יקו.
ידענו גם על חטיפה שנייה, של קולין סטן,
אבל כדי להמשיך בחקירת הרצח של מרליז,
היינו זקוקים לשיתוף הפעולה של ג'ניס.
לא הייתה להם גופה, ושום ראיה.
לא היה להם כלום מלבד העדות של ג'ניס.
המשטרה הבינה שבלעדיה לא יוכלו להגיש כתב אישום.
בלי גופה, יהיה קשה מאוד
להעמיד לדין מישהו ולהשיג הרשעה.
אז רצינו שג'ניס תבוא איתנו
ותראה לנו איפה הם קברו את הגופה של מארי אליזבת ספנקי.
נסענו כמה פעמים מזרחה לרדינג
בכביש 44 ובכביש 299,
ובדקנו את כל הכבישים הצדדיים מימין לכביש הראשי
כדי לראות אם ג'ניס תוכל לאתר את הדרך שהם נסעו בה.
יש שם הרבה שטחים פתוחים
שאפשר בקלות להיפטר בהם מגופה, באופן שאיש לא ימצא אותה.
אחרי שנסעתי עם ג'ניס מספר פעמים
ולא הצלחנו לאתר את מקום הקבורה,
קבע התובע המחוזי
שאין מספיק מידע כדי להגיש כתב איום על רצח.
הסיכון הוא
שאם יוגש כתב אישום על רצח ונפסיד בו,
לא נוכל שוב להעמיד לדין את קמרון.
קמרון הוקר הכחיש כל קשר להיעלמות או לרצח של מארי אליזבת ספנקי. -
הרצח של מארי אליזבת ספנקי היה המקרה החשוב ביותר עבורנו,
אבל התמדנו בתיק החקירה השני של חטיפת קולין סטן
כדי להבטיח שקמרון יישלח לכלא.
הוקר נעצר והואשם ב-17 אישומים של אונס, חטיפה, מעשי סדום וכליאת שווא.
ב-1985, קמרון נשלח לכלא
על חטיפתה של קולין סטן ופשעי מין שביצע בה.
הוקר החזיק אותה עירומה באזיקים בתוך ארגז עץ בגודל ארון קבורה.
כשהסיפור התפרסם, כולם התמקדו בקולין סטן.
...על חטיפת קולין סטן...
...כשתקף את קולין סטן...
...לקולין סטן יש חבר...
...קולין סטן הייתה...
זה היה סיפור כל כך סנסציוני,
העובדה שנחטפה והוחזקה בשבי במשך שבע שנים.
היא הופשטה, הצליפו בה וחתכו אותה בשוט עור,
ואז אולצה לצפות בהוקר שוכב עם אשתו על שולחן.
הוקר עומד למשפט...
איך אדם יכול לעשות את זה למישהו ולא להרגיש רע?
הוא בהחלט מסוגל לענות מישהו.
אני יודעת כי הוא עשה את זה לי.
הוא עשה זאת באמצעות תלייה. הוא עשה זאת באמצעות הצלפות.
הוא עשה זאת באמצעות עינויים. הוא עשה זאת באמצעות הלם חשמלי.
הוא עשה זאת באמצעות כוויות.
והבית ברחוב אוק,
הוא אותו בית שאליו הוא לקח את מרליז.
הוא אומר לי, "קדימה, תצרחי. אני אחתוך לך את מיתרי הקול.
"כבר עשיתי את זה בעבר."
ואז גיליתי על מרליז,
וגיליתי שבין כל הדברים שעשה לה
הוא גם חתך לה את מיתרי הקול
כי היא צרחה וצרחה וצרחה,
והוא רצה להשתיק אותה.
הוא בהחלט מסוגל לרצוח מישהו.
אין לי ספק.
הצעירה, שמדברת בקול חלוש,
נזכרה איך חטפו אותה באיומי סכין במאי 1977.
המשפט נמשך שישה שבועות. היו שם עיתונאים רבים.
היא נתלתה מתקרת המרתף של קמרון הוקר...
היא אמרה שהוקר כפת את ידיה ואת רגליה והמם אותה באמצעות חוטי חשמל.
על ראשה היה נעול מתקן מזעזע.
היו שם עינויים. היו מעשי אונס.
שנים של כליאה בארגז עץ...
"זה היה מושלם", הוא אמר. "היא הייתה שפחה טובה".
הבנתי שככל שאתנגד יותר,
העינוי יימשך זמן ארוך יותר.
וככל שזה יימשך יותר זמן, זה ירגש אותו יותר.
ואם אנסה להבליג על הכאב כמיטב יכולתי,
ואניח לו לעשות מה שהוא רוצה,
הוא יאבד עניין,
וזה ייגמר מהר יותר.
הפרטים שנחשפו במהלך המשפט היו פשוט מדהימים,
אבל כלום לא היה קשור למרליז.
...נגד הוקר, התובעת כריסטין מקגווייר אמרה למושבעים
שהוקר השתמש לסירוגין בעינויים מיניים ובשליטה במחשבות.
התובעת ביקשה להציג את המקרה של מרליז
כדי להראות שיש לו שיטה
והיסטוריה של התנהגות מסוג זה.
נראה שיש בזה פתחי אוורור.
אבל כל הנתונים שקשורים למרליז נשמרו מחוץ לדיון בטענה שהם מוטים,
שכן אין ראיות לרצח.
נאסר עלינו להזכיר את מרליז במשפט או כל דבר שקשור אליה.
יכולנו לדבר רק על מה שהוא עולל לי,
והשופט נייט אמר, בזמן קריאת גזר הדין,
אני רואה בנאשם הזה את הפסיכופת המסוכן ביותר שאי פעם התמודדתי איתו,
ולו רק מפני שהוא נראה בדיוק ההפך ממה שהוא.
הוא אמר, "אני חושב שתמיד תהיה סכנה לנשים כל עוד אתה חי".
ואז הוא אמר לו, "אגזור עליך מאסר ארוך ככל האפשר".
וכך הוא עשה.
קמרון הורשע בעשרה סעיפים.
חטיפה,
אונס,
מעשה סדום, ועבירות מין אחרות שאפשר לגזור בעבורן תקופות מאסר שאינן חופפות,
וכך הוא נידון ל-104 שנים.
הוא ירצה את העונשים על כל הפשעים לאלתר.
קמרון נשלח לכלא,
ותיק קולין סטן נפתר ונסגר.
תיק רצח מארי אליזבת ספנקי עדיין נשאר פתוח.
אבל לא פעיל
כי לא היו לנו מידע חדש או דרכים חדשות
שיכולנו להשתמש בהם.
אני חושבת שפשוט נורא כעסתי,
כפי הנראה על כולם, שלא הצליחו למצוא את הגופה שלה,
כי כולנו ידענו שהיא כבר איננה.
כעסתי על כך שלא נאמר דבר ולא נעשה דבר
במהלך המשפט.
אחרי שהמשפט שלו הסתיים, אמרתי,
"הוא יושב על חטיפה ועל כל מה שעולל לקולין,
"אבל מה עם הרצח של אחותי?"
1 באפריל 2000, ג'ודי והאנה עוזבות את דירה 14 -
כשעזבתי את הדירה בוולנאט גארדן,
המצב חזר לשגרה.
שום דבר מוזר לא זז בדירה שלי
או משהו דומה לזה.
כשיצאתי משם, הרגשתי שחיי ניצלו.
אבל כשנה לאחר מכן,
פתאום שוב התחלתי לחלום.
ואני חושבת לעצמי, "אלוהים אדירים חשבתי שזה כבר מאחוריי".
חשבתי שזה מאחוריי.
בחלום היה זוג.
הגבר היה גבוה מאוד בחלום שלי והאישה נמוכה.
זה היה בשעת דמדומים
והם עקבו אחרי מישהו או חיפשו אותו.
ואז, כל הזמן שמעתי את המספר 35.76,
ואז ראיתי את האות איי ואת המספר 17
בזמן שריחפתי לי בחלום.
לא היה לי מושג מה המשמעות של זה.
האם זה מיקום כלשהו?
ואז חשבתי לעצמי,
"טוב, האם יש לי מידע שיכול לעזור למישהו?"
ופתאום, הייתה לי מין תחושה כזאת.
עזבי הכול ותתקשרי למשטרת רד בלאף.
רד בלאף – משטרה ומכבי אש -
ב-2008 קיבלנו שיחת טלפון
מאישה שהזדהתה בשם ג'ודי פוסטר, תושבת צ'יקו.
היא אמרה שהיא התגוררה בעבר בדירה של מרליז ורצתה לספק לנו מידע
שהיא חושבת שקשור לרצח של מרליז ואולי גם למקום קבורתה.
הייתה דומיה בקצה השני של הקו,
וחשבתי שהוא בטח ניתק לי בפרצוף.
ואז הוא שואל, "למה את מתקשרת דווקא עכשיו?"
והמשיך, "בדיוק פתחנו מחדש את התיק הבלתי פתור
"של מארי אליזבת ספנקי."
הוא אמר, "בחיים לא התחרפנתי ככה, כמו עכשיו, בגללך".
נפגשתי עם הבלש הייל בבית קפה.
הוא שאל כל מיני שאלות.
הוא שאל אותי מה ראיתי.
הוא דיבר איתי על החלומות שלי.
אני חושב שבכל פעם שאתה משיג מידע ממישהו שאומר לך
שהוא חולם חלומות על משהו ורוצה לספק לך מידע
שהוא חושב שקשור לתיק פלילי, אתה קצת סקפטי.
הייתי נורא לחוצה.
חששתי שימתחו עליי ביקורת.
ואז חשבתי, "מצידי, תחשבו שאני משוגעת. אני חייבת למסור את המידע הזה".
וכיוון שמדובר היה בתיק רצח פתוח, אסור היה לו לספר לי כלום.
רק יכולתי לספק לו מידע, אבל הוא לא יכול היה לאשר או להכחיש דבר.
היא סיפרה לנו שהיא רואה את האות איי ואת המספר 17, כלומר איי-17.
היא האמינה שזה הכביש שבו קמרון וג'ניס נסעו אל מקום הקבר של מרליז.
ויש כביש שיוצא מכביש 44, שמספרו איי-17.
רצינו לערוך ריאיונות יסודיים יותר עם ג'ניס
כדי לראות אם נצליח להגיע לאתר קבורה אפשרי.
הפעם הראשונה שדיברנו עם ג'ניס הייתה ב-2010 בצ'יקו.
הצגנו את עצמנו כחוקרים המטפלים כעת בתיק,
ואני חושב שהיא חששה שאולי היא תואשם,
אז כשנפגשנו, כאחת הפעולות הראשונות,
הזכרנו לה שיש לה הסכם חסינות.
לא באנו לשם כדי לעצור אותה. באנו לשם כדי לקבל תשובות בקשר למקרה.
כשראיינו את ג'ניס,
הרגשנו שיש בידינו תיאור טוב יותר של אזור הכביש שבו הם נסעו.
היא סיפקה לנו תיאורים נוספים של מבנים לאורך הדרך,
כך שבכל זאת היא סיפקה לנו מידע מועיל בקשר למקרה.
כרגע אנחנו בכביש 44.
מזרחית לשינגלטאון בקליפורניה.
זהו אחד המקומות העיקריים שבהם ייתכן, לדעתנו, שמרליז ספנקי נקברה,
אבל עדיין מדובר בשטח רחב.
השטח עצום, אז יהיה קשה לאתר אותה,
אבל אנחנו מרגישים שצמצמנו את האזור האפשרי שבו אנחנו משערים שהיא נמצאת.
התיק של מרליז טרם נפתר
ועדיין תחת חקירתה של משטרת רד בלאף.
הוא תמיד הוגדר מקרה רצח.
במשטרת צ'יקו התיק עדיין פתוח כתיק היעדרות
כיוון שהיא דווחה כנעדרת במשטרת צ'יקו ב-1976.
1 באוגוסט 2021, 45 שנה אחרי שמרליז נעלמה -
היי, ג'ודי. מה שלומך? -טוב, מה שלומך?
בסדר, טוב לראות אותך. -כן.
עבר הרבה זמן. -הרבה זמן!
כן.
עד היום, עוד לא דיברנו עם ג'ודי על המקרה,
לגבי המספרים המציינים את האזור שחשבנו שהוא אתר קבורה פוטנציאלי
ולגבי המספר שהיא סיפקה לנו.
לא נראה לי שג'ודי יודעת כמה היא הייתה קרובה לאמת
כשיצרה איתנו קשר ביולי 2008.
התובע המחוזי ואני דיברנו על זה עכשיו.
האם זה עלול לפגוע בתיק בדיון עתידי בבית המשפט.
כן. -והחלטנו שלא.
אז תקוותנו היא, שבכך שאנחנו מדברים עכשיו, נוכל לסגור מעגל.
בזמן שהתקשרת אלינו,
זה במקרה היה כשפתחנו מחדש את התיק.
אז... -לא. לא היה לי מושג.
כשהעמקנו את החיפוש אחר אתר הקבורה של מרליז
חיפשנו אזור שבו אנחנו סבורים שהיא עשויה להיות.
אני לא יודע אם את זוכרת, אבל כשדיברנו,
ראית את המספר הזה. 35.76. -כן.
כל הזמן ראית את המספר הזה
והרגשת שזה המרחק מהבית לאתר הקבורה שלה.
אמרת בכיוון צפון-מזרח. -כן.
אחרי שדיברנו איתך, חזרנו והשתמשנו בתוכנת מיפוי
וסימנו את הבית ואת המקום שבו אנחנו חושבים שהיא עשויה להיות.
המספר שנתת לנו היה 35.76,
והמספר שעלה בתוכנת המיפוי היה 35.77.
זה קרוב מאוד.
מה? -זה הדאיג חלק מאיתנו.
גם אני השתגעתי מזה קצת, כי לא ידעת איפה אנחנו מחפשים
וכל הנתונים שג'ניס סיפקה לנו בהצהרה שלה התייחסו לכביש הזה.
אז ג'ניס ואני סיפקנו מידע דומה לגבי האזור?
נכון.
ואני, בלי לדעת כלום, חלמתי חלומות אקראיים.
כן.
במשך שנים תהיתי אם משהו ממה שסיפקתי לך היה רלוונטי
או אם זה עזר במשהו.
זה בהחלט עזר להתמקד באזור שחשבנו שבו היא נמצאת.
אז אני מקווה שהמידע הזה והעובדה שאנחנו יושבים ומדברים על זה
יעזרו לסגור מעגל עבור מרליז ומשפחתה.
תמיד הייתה לי תחושה שיש משהו אחר חוץ ממני,
אתם יודעים, משהו גדול ממני,
ואני רוצה להיות אדם אכפתי ואמפתי.
ואם יש ברשותי משהו שיכול לעזור לאדם אחר,
אני רוצה לעזור לאדם הזה.
אני מרגישה שהרוח של מרליז ניסתה ליצור קשר עם מישהו,
ואני רוצה שהנשמה שלה תמצא מנוח, באמת.
ואם אוכל לעזור לה, זה מה שאני רוצה לעשות.
היא נרדמת?
רד בלאף, קליפורניה -
פרשתי ממשטרת רד בלאף
ביוני 2007.
והתיק היחיד שעדיין נשאר פתוח ופעיל
הוא התיק הזה, הרצח של מרליז.
בכל פעם שיש לך תיק בלתי פתור,
אתה מנסה לסגור מעגל עבור המשפחה.
אתה רוצה לעשות צדק עם הקורבן.
אז תמיד נעשה מאמץ מצד גורמי אכיפת החוק
לנסות לסגור את התיקים האלה.
קמרון נידון ל-104 שנים.
אפשר היה לחשוב שהוא ישב בכלא עד סוף ימיו.
אבל למרבה הצער, קורה שאנשים שלא אמורים להשתחרר,
משתחררים ואז חוזרים על פשעיהם.
קמרון כבר שוחרר על תנאי
ויועבר לכלא מחוזי איפשהו באזור אלמידה, אני חושב,
ויתחילו לבדוק ולהעריך את בריאותו הנפשית.
אז הוא בטח יאושפז בבית חולים לחולי נפש
במשך כמה שנים.
אבל בכל רגע הוא עלול להשתחרר משם.
בזמן הצילומים, קמרון הוקר עדיין המתין לשחרורו -
ולהערכה מחודשת של סיווגו כ"חיית טרף אלימה מינית". -
הוא לא הגיב לבקשות להתראיין לסיפור זה. -
גם ג'ניס הוקר סירבה לבקשות להתראיין -
וכיום היא חיה תחת שם בדוי. -
זה היה בית הדירות שאחותי מרליז עברה אליו.
היא תכננה להתחיל חיים חדשים כאן בצ'יקו.
קיוויתי שהיא תגשים את החלום שלה כאן.
לפעמים כשראיתי סרטים הייתי אומרת לעצמי, "אלוהים, היא נראית כמו מרליז".
אבל אז, אחרי זמן מה, התקוות הופכות לתקוות שווא.
אני חושבת שהסיפור של מרליז מעולם לא סופר.
הסיפור שלה לא הסתיים.
לא התגלתה גופה.
קמרון הוקר נכנס לכלא על מה שעולל לקולין
ואחותי עדיין מחכה לדין צדק.
אם יש לך מידע -
בנוגע להיעלמותה של מארי אליזבת ספנקי, -
ניתן ליצור קשר עם משטרת רד בלאף בטלפון 530-527-3131, -
או בכתובת CRIMETIPS@RBPD.ORG, או לבקר באתר UNSOLVED.COM -