EN DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
När jag flyttade in i lägenheten
fick jag genast bisarra drömmar.
Jag kunde se en fängelsehåla.
Riktigt konstig och mörk.
Men det fanns ett ljus där inne.
Jag såg en tjej där inne och ett konstigt par.
Plötsligt gjorde de läskiga saker med den här tjejen.
Det jag upptäckte
var att en person försvunnit från den lägenheten.
Jag tror att hennes ande försökte komma i kontakt med någon.
Hon vill bli hittad.
AVD. FÖR SAKNADE PERSONER
Är du redo?
Ja!
Marilyn.
Hej!
Vilket stort leende.
Jag är mormor. Jag är mamma.
Och jag delar namn med en berömd skådespelerska.
Jodie Foster, regissören.
Jag föddes i Orange County, Kalifornien.
Jag fick min dotter 1997 och jag var ensamstående,
och jag flyttade till Chico i Kalifornien.
Jag tyckte det var en vacker stad.
Det fanns ett college här.
Det är en liten stad, men stor nog att bilda familj.
Det var pittoreskt och vackert och det kändes som hemma.
När jag kom till Chico
såg jag en skylt som stod "Uthyres" och det stod "Walnut Garden-lägenhet".
Det fanns blommor.
Det fanns en pool.
Det såg ut som ett vanligt lägenhetskomplex.
Vi flyttade in i lägenheten, lägenhet nummer 14,
den 31 januari 2000.
Hannah var tre och jag var 33 då.
Den kändes inte fridfull när jag flyttade in.
Den kändes lite mörk.
Och det fanns en bisarr lukt.
Jag trodde att det var en kemisk lukt från en matta eller nåt.
Och jag sa till mig själv:
"Varför känner du så här?"
Och jag tänkte: "Jag är här i Chico nu.
Jag ska skapa ett fridfullt och lyckligt liv
för mig och min dotter nu."
Sen gick allt åt helsike.
Det första som jag tyckte var märkligt...
Hannah hade ett par rosa skor.
De stod alltid vid dörren, så att när vi skulle gå
kunde hon ta på sig dem.
Mamma klädde på mig för att vi skulle gå ut
och hon letade efter de rosa skorna.
Hon frågade: "Var är gympaskorna?"
Jag minns att de stod mitt på sängen.
Från ingenstans.
Mamma sa: "Ställde du dem där?"
"Nej."
Hon var väldigt bestämd: "Det var inte jag, mamma!"
Dag efter dag stod skorna på sängen.
Skorna flyttades runt och allt blev mer och mer konstigt.
Det fanns salt och peppar-ströare.
På morgonen när jag vaknade
stod de vid kanten av bordet.
Jag undrade om jag höll på att bli galen.
Det hände läskiga saker i lägenheten,
men jag minns att jag inte förstod varför det hände.
Det andra som hände var drömmarna jag hade.
Jag drömde om en tjej som gick längs gatan i Chico,
och jag såg ett par i en blå eller grå bil
som frågade om hon ville ha skjuts.
I drömmen kom mannen upp bakom henne
och lade något över hennes mun.
Varför drömmer jag om det här konstiga paret?
En dag sa Hannah: "Hej!"
"Vem säger du hej till?"
Hon sa: "Flickan där, mamma!"
"Gick någon förbi utanför fönstret?"
"Nej, mamma. Flickan där!"
Hon insisterade på att det fanns nån där. Hon sa: "Hon har en vit skjorta på sig."
Jag minns att jag kallade henne My Liz.
Och jag minns tydligt att jag såg henne.
Jag minns hennes ögon, ansikte, hår och allt,
jag trodde att hon var en vän.
Bara nån i huset,
en vanlig vän som kom på besök.
En kväll gick jag och Hannah ut och åt middag.
När vi kom hem,
var telefonen, en sådan som hänger på väggen...
Vi hittade luren inne i sovrummet
och leksakerna i Hannahs rum låg i en hög.
Hannah hade en Ernie-docka.
Och Ernie låg högst upp i högen och han hade en snara runt halsen.
Ett litet skosnöre eller nåt runt halsen.
Jag blev skakad. Jag tog Hannah.
Jag lyfte upp henne och sprang ut genom dörren.
Jag ringde Chico-polisen och sa:
"Min dotter och jag åt middag ute, vi kom hem och fann detta."
Polisen tog en anmälan
och i andra änden av telefonen sa de: "Okej, damen. Säkert."
Jag kan inte föreställa mig vad mamma gick igenom.
Att behöva ta hand om sitt barn och ta itu med dessa
bisarra saker som hände.
Allt kulminerade en kväll i februari 2000.
Jag vaknade mitt i natten och sen hörde jag...
...vitt, statiskt ljud från teven.
Varför är teven på?
Man var tvungen att gå upp och sätta på den.
Skåpsdörrarna slog upp.
Brännaren i köket var påslagen.
Jag mår bra!
Plötsligt säger Erniedockan...
Jag mår bra!
..."Jag mår bra!" Helt galet.
Jag tänkte att batteriet var slut.
Jag mår bra!
Jag tog ut batterierna ur dockan.
Blinka lilla stjärna där Hur jag undrar...
Erniedockan var läskig.
...lilla stjärna...
Den satte igång mitt i natten.
Mamma blev rädd eftersom batterierna var urtagna.
Jag mår bra!
Och sen plötsligt: pang.
Alla lampor tänds.
Herrejävlar! Vad händer? Va?
Jag mår bra!
Jag gick till grannen,
som var föreståndare för lägenhetskomplexet.
Jag knackade på dörren och sa: "Något är fel."
Hon tog sin lilla pudel och gick in i lägenheten.
Hunden hoppade ur hennes famn och den skällde som...
Jag mår toppen!
Det fanns en lampa som hade en sladd,
och sladden svängde i luften som ett hopprep.
- Jag mår bra! - Vi bara skrek.
Hunden skällde. Hon tog tag i hunden.
Jag mår bra!
Vi sprang därifrån.
Vid det laget var klockan 06:00.
Jag satt och grät vid poolen.
En äldre man var ute med sin hund,
han hade bott där i 25 år,
och han sa: "Vet du vad, Jodi,
ingen bor i den lägenheten särskilt länge."
Och jag sa: "Va? Vad menar du? Vad pratar du om?"
Jag bara grät. "Snälla berätta varför."
Han tittade på mig och sa:
En flicka bodde i den där lägenheten.
Lägenhet nummer 14.
Jag minns inte hennes namn,
men hon har varit försvunnen sen dess."
Den 31 januari 1976
fick Chico-polisen in en anmälan om en försvunnen person
gällande Marie Elizabeth Spannhake.
Hon kallades Marliz.
Enligt anmälan var hon en vit kvinna,
165 cm, brunt hår, 50 kilo.
Hennes pojkvän vittnade i anmälan om
att de hade åkt till en loppmarknad i Chico,
där de hade blivit oense om något.
Marliz hade bestämt sig för att gå hem istället för att åka med honom.
Han hade sett henne gå på Mangrove Avenue,
bort från loppmarknaden.
Ingen hade sett eller hört från Marie Elizabeth Spannhake
sedan den 31 januari 1976.
Marliz var min syster.
Hon hade bott i Chico ungefär två månader innan hon försvann.
Vi kommer från Cleveland i Ohio.
Vi var sju stycken i familjen.
Jag var den äldsta flickan
och Marliz var tre år yngre än jag.
Hon hade en fin personlighet. Hon var väldigt utåtriktad och vänlig.
Hon hade långt, lockigt brunt hår
och hon hade himmelsblå ögon.
Hon var väldigt vacker.
År 1975
jobbade Marliz med en ligist,
som mamma sa, John Baruth.
De blev kära.
Han kom från Kalifornien
och när han flyttade tillbaka dit
bad han Marliz följa med.
Och det gjorde hon.
Jag tror att Marliz dröm var att bli skådespelare.
Hon var så glad.
Och jag var glad för henne.
Ett stort steg.
Sen skrev hon mig ett par gånger.
Hon skrev att hon inte trivdes så bra i Kalifornien.
Det var inte vad hon hade drömt om.
Jag tror att hon hade problem med John.
Och hon hade ingen att fly till.
Ingen att prata med.
Marliz sa att hon skulle komma hem i april.
Men hon kom aldrig hem. Ja.
ÅR 1977 HADE FALLET MED MARIE ELIZABETH SPANNHAKES FÖRSVINNANDE KALLNAT.
24 ÅR SENARE, BOR JODI OCH HANNAH I MARLIZ TIDIGARE LÄGENHET.
Jag visste att nåt hände i lägenheten som jag inte styrde över.
Jag tror att vissa människor föds med vissa andliga egenskaper.
Vissa är mer känsliga eller empatiska än andra.
Och av någon anledning
är min dotter och jag känsliga för subtil paranormal energi.
Och det konstiga är att när jag flyttade in
så kände jag en ödesdiger känsla,
som att nåt hemskt var på väg att hända.
Mina bisarra drömmar blev allt konstigare och märkligare.
Jag såg nu en plats
och jag såg ett par med en ung kvinna.
Hon var tonåring.
Hon hade rödbrunt hår i drömmen.
Och jag såg att de var i ett hus.
Som en jordkällare.
Det såg konstigt ut, som en fängelsehåla.
Och det fanns en konstig krok,
som en riktigt stor timmerkrok.
De hade henne, som...
Hon hade något runt armarna
och sen hade hon något över munnen.
Plötsligt
började de göra sadistiska och konstiga saker med henne.
Sexuellt läskiga saker.
Jag minns att mamma berättade om
drömmar om en konstig kille och en kvinna.
Det gjorde henne orolig och väckte många frågor.
Det är svårt att prata om, för det ger mig lite PTSD
på grund av det som hände i lägenheten.
Jag ville inte att nåt skulle hända Hannah.
Eftersom jag var ensamstående
flyttade jag med min dotter.
Jag bodde bara i lägenheten i tre månader.
Det var inte så lång tid, men det kändes som en evighet.
Jag tänkte: "Jag vill inte ha med det här att göra längre."
Vi flyttade till en annan lägenhet i Chico.
När jag flyttade därifrån, trodde jag att det var över.
Att det låg bakom mig.
DET PERFEKTA OFFRET
Jag dejtade en kille.
En dag hittade han en bok som hette Det perfekta offret.
Han började läsa boken
och kommer hem till mig och säger: "Jodi!
Du kommer inte att tro det här!"
Det fanns en flicka som hade försvunnit från min lägenhet...
Han hittade en artikel om en saknad flicka
från 1976.
Hon hade ett smeknamn.
Marliz.
"Herregud."
När Hannah var liten
sa hon att hon pratade med någon som hette My Liz.
Jag minns att mamma berättade om efterforskningarna hon gjorde.
Hon sa: "Jag måste berätta en sak.
Minns du My Liz?"
"Ja."
Hon sa: "Låt mig visa dig nåt."
Sen visade hon mig bilden av henne.
Jag sa: "Det är flickan som var i lägenheten med oss."
Magen knöt sig.
Det var så läskigt. Herregud!
Då frågade jag: "Var är hon?
Var är Marliz?
Varför har ingen hittat henne?"
Sen fick jag veta att Marliz försvinnande
eventuellt hade kopplats till ett par i Red Bluff.
ÅTTA ÅR EFTER ATT MARLIZ FÖRSVUNNIT
Den sjunde november 1984,
kom min chef, som var chef för kriminalavdelningen,
till mig och sa:
"Du ska åka till Church of Nazarene."
Det första jag ser när jag kommer till kyrkan...
...är pastor Dabney
en kvinna som heter Janice Hooker.
Jag märkte att Janice var extremt upprörd.
Hon sa att år 1976
hade hennes make Cameron kidnappat och dödat flickan i Chico i Kalifornien.
Janice hade inte trätt fram tidigare för att hon var rädd för Cameron.
Dessutom hade Janice mycket skuldkänslor
för saker som hade skett genom åren vid olika tidpunkter.
Kriminalinspektör Shamblin insåg
att en del av den här informationen kunde vara komprometterande mot Janice,
så Al läste upp hennes rättigheter.
Efter det ville hon inte berätta mer
utan en advokat.
Sen ringde jag distriktsåklagaren,
gav dem den information jag hade
och berättade vilken information jag saknade.
Och han
beslöt sig för att ge Janice immunitet för hennes samarbete.
Efter att ha fått immuniteten beviljad, förhörde jag Janice i detalj.
Janice sa att offret som de hade kidnappat i Chico
hette Marliz.
Marliz Spannhake.
Den 31 januari 1976
hade Janice och Cameron sett henne gå på Mangrove Avenue.
Cameron hade kört förbi henne ett par gånger.
Janice visste vad han skulle göra, han ville kidnappa en kvinna.
Hon gick längs gatan.
Han erbjöd skjuts. Han var där med sin fru.
Det såg säkert ut.
Hon hoppade in.
Cameron började ställa frågor.
Vad heter du? Var kommer du ifrån? Vart ska du?
Hon hade ingen familj där. Ingen visste vart hon var.
Han letade efter en kvinna som inte hade några band till samhället.
Vid ett tillfälle började hon kliva ur bilen,
då satte Cameron en kniv mot hennes hals,
drog in henne i bilen igen
och placerade en låda över hennes huvud.
"CAMERON SATTE LÅDAN PÅ MARLIZ OCH BAND HENNE."
Lådan var tillverkad av trä och Styrofoam,
och den hade gångjärn.
Han kunde stänga in huvudet med den här lådan,
den omslöt hela huvudet.
Och skummet inuti den
förhindrade att personen hördes från alla håll.
Om nån kidnappade dig på gatan
och satte en låda över ditt huvud,
skulle du bli helt desorienterad och förvirrad.
Men Cameron ville dämpa skriken.
Han var väldigt orolig över att fången skulle larma grannarna.
Sen körde de runt 65 km
hela vägen tillbaka till huset på Oak Street i Red Bluff.
Janice sa att när de kom tillbaka till huset i Red Bluff
så körde de fram till garaget på husets baksida.
När Janice och Cameron ägde huset fanns inget av detta här,
så de körde in bilen i garaget och parkerade.
Cameron gick ut och stängde dörren.
Janice var i huset i några minuter.
Hon kom ut igen, då var Marliz utanför fordonet,
lådan var avtagen och hon var desorienterad.
Janice kände lukten av eter i luften.
Han sa att han hade sprutat startspray
i trasan och lagt den över Marliz mun för att göra henne halvt medvetslös.
Efter att ha kommit ut ur garaget bar de henne till källaren.
Även om han var fascinerad
av att tortera och dominera människor,
så gillade Cameron inte när offren skrek.
Cameron hade läst att om man skär av en persons stämband,
så kommer de inte att kunna skrika.
Janice sa att Cameron lyfte upp Marliz
och bar henne till badrummet.
Cameron var väldigt mån om att hålla sin sexslav
helt kuvad och skräckslagen.
Men Cameron gjorde ett misstag med Marliz.
Janice vägrade först hjälpa honom med att skära halsen av henne.
Cameron sa att om hon inte hjälpte honom, skulle han göra samma sak mot henne.
Hon gick med på det och satte sig bredvid Marliz på golvet
medan Cameron började skära på ena sidan av Marliz hals
för att komma åt stämbanden.
Men han visste inte vad han gjorde.
Marliz började blöda, så Cameron blev rädd.
Han slutade för att han insåg att han inte skulle lyckas.
Cameron lyfte upp Marliz och tog ner henne till källaren.
Det finns några hål här uppe där skruvöglorna satt.
Janice kom hit efter att Cameron hade skurit av halsen.
Hon såg Marliz hänga från takbalken.
Repet satt runt hennes hals.
Janice trodde att Cameron hade strypt henne med repet
och hängt henne i balken, oklädd,
med ett örngott över huvudet.
Vid det laget var hon död.
Janice sa att de sedan bar kroppen ut till bilen.
Då var klockan 02:00.
De körde 50 km norr om Red Bluff på Interstate 5.
De tog Highway 44 österut mot Lassen Park,
där de svängde av på en grusväg.
Janice sa att Cameron grävde en ytlig grav...
...och begravde Marie Elizabeth Spannhake.
Efter begravningen brände han alla hennes kläder
och hennes tillhörigheter.
Kidnappningen tog tio till tolv timmar.
Han kidnappade henne, dödade henne
och begravde henne på en halv dag.
Under mitt första förhör med Janice
började hon prata om kidnappningen av ett annat offer, Colleen Stan,
i Red Bluff, Kalifornien.
19 MAJ 1977 ETT ÅR EFTER ATT MARLIZ FÖRSVANN
Colleen Stan kom ner från Eugene
och liftade genom stan för att överraska en vän.
Cameron och Janice plockade upp henne.
Han hotar henne, tvingar ner henne, sätter huvudlådan på henne.
När man tittar på kidnappningen av Marie Elizabeth Spannhake
speglar den Colleen Stan väldigt mycket.
Marliz var 18. Colleen var 20.
De hade båda långt hår.
De hade ingen koppling till omgivningen.
Janice berättade att Cameron höll Colleen som gisslan i sju år.
Han begick ett antal sexbrott mot Colleen.
Han höll henne under en vattensäng 20 timmar om dagen och torterade henne.
Och sen, 1984, går Janice till Colleen
och säger att hon ska lämna Cameron.
Jag tror att Janice upplevde
en andlig kris.
Hon var 16 när de gifte sig
och 17 år när Janice säger att han mördade Marliz.
Då visste hon att hennes man kunde mörda.
Under en tidsperiod av nästan nio år
försöker hon göra det Cameron vill att hon ska göra
och inte hamna i trubbel.
Det är en farlig situation om man är en kvinna
i det hemmet.
Hon höll på att bryta ihop.
Hon orkade inte med mer.
När Janice kom till henne,
bad Colleen Janice att inte ge sig av,
för Colleen är rädd för vad som skulle hända henne
om det bara var hon och Cameron.
Så Janice och Colleen höll det hemligt
tills Cameron åkte till jobbet nästa morgon,
sen packade de sina saker,
och båda åkte till Janices föräldrars hus.
Janice bodde hos sina föräldrar ett tag.
Colleen hade inte kontaktat polisen. Hon hade lovat Janice att inte göra det.
Colleen berättade för sin familj vad som hade hänt,
men det var inte förrän Janice kom till oss tre månader senare
som hon sa nåt till polisen.
Polisen ringde
och jag pratade med dem i flera timmar.
Jag gav dem mitt vittnesmål.
Sen sa de:
"Allt du säger matchar det Janice sa."
Sen sa de: "Vet du nåt om den här kvinnan, Marliz?"
Och jag sa: "Det enda jag kan säga
är att han hade en bild som jag såg."
När jag beskrev henne sa de att det var Marliz.
Då visste vi att vi hade en kidnappning och ett mord i Chico.
Vi hade även den andra kidnappningen med Colleen Stan,
men för att kunna fortsätta med mordet på Marliz
behövde vi Janices hjälp.
De hade ingen kropp, inga bevis.
De hade inget annat än Janices vittnesmål.
Polisen insåg att de inte hade nåt fall utan henne.
Utan kroppen skulle de bli väldigt svårt
att åtala nån och få en fällande dom.
Vi ville att Janice skulle följa med oss
och visa var de hade begravt Marie Elizabeth Spannhakes kropp.
Vi körde flera resor öster om Redding
på både Highway 44 och Highway 299.
Vi kollade alla vägar på höger sida
för att se om Janice kunde hitta vägen som de hade tagit.
Det finns många platser
där man lätt kan göra sig av med en kropp och ingen skulle hitta den.
Efter att ha tagit Janice på flera resor utan att kunna hitta begravningsplatsen,
kände distriktsåklagaren
att det inte fanns tillräckligt med information för mordåtal.
Risken skulle vara
att om han tog mordåtalet nu och förlorade,
skulle vi inte kunna pröva Cameron igen.
CAMERON HOOKER HAR FÖRNEKAT INBLANDNING I FÖRSVINNANDET ELLER MORDET
PÅ MARIE ELIZABETH SPANNHAKE.
Mordet på Marie Elizabeth Spannhake var det viktigaste för oss,
vi fortsatte med kidnappningsfallet med Colleen Stan
för att se till att Cameron hamnade i fängelse.
Hooker greps och åtalades
för 17 våldtäkter, kidnappning, sodomi och olaga frihetsberövande.
1985 ställdes Cameron Hooker inför rätta
för sexualbrott och kidnappning av Colleen Stan.
Hooker höll henne naken och handfängslad i en kista i trä.
När historien blev känd fokuserade alla på Colleen Stan.
...ha kidnappat Colleen Stan...
...när han attackerade Colleen Stan...
Colleen Stan har en kille...
Colleen Stan var...
Det var en sensationell nyhet,
att kidnappas och hållas fången i över sju år.
Hon blev avklädd, slagen med en läderpiska,
och såg på när Hooker hade sex med sin fru på ett bord.
Hooker är åtalad...
Hur kan en person göra så mot nån och inte må dåligt?
Han är mer än kapabel att tortera någon.
Jag vet, för han gjorde det mot mig.
Han gjorde det med hängning, med piskning.
Han gjorde det med tortyr, med elchocker,
med brännande.
I huset på Oak Street,
samma som han tog Marliz till,
sa han: "Skrik. Jag skär av dina stämband. Jag har gjort det förr."
Sen fick jag höra om Marliz
och jag fick veta att en av sakerna han gjort
var att skära av stämbanden
för att hon skrek och skrek och skrek,
och han ville få tyst på henne.
Han är mer än kapabel att mörda nån.
Det tvivlar jag inte på.
Den unga kvinnan talar med svag röst
och berättar om kidnappningen i maj 1977.
Rättegången höll på i sex veckor. Media var där.
Hon hängdes från taket i Hookers källare...
Hon sa att Hooker kedjade henne och gav henne elstötar.
Hon hade en hemsk anordning låst över huvudet.
Det var tortyren. Våldtäkter.
Inlåst i en träkista i flera år...
"Situationen var perfekt," sa han. "Hon var en bra slav."
Jag lärde mig att ju mer jag kämpade emot,
desto längre pågick tortyren.
Ju längre tortyren pågick, desto mer upphetsad blev han.
Om jag bara uthärdade smärtan så gott jag kunde
och lät honom göra det han gjorde,
då tappade han intresset.
Då gick det över snabbare.
Detaljen som kom fram under rättegången var häpnadsväckande,
men inget av det rörde Marliz.
...mot Hooker, sa åklagare Christine McGuire till juryn
att Hooker växlade mellan sexuell tortyr och tankekontroll.
Åklagaren ville presentera Marliz
för att visa att han hade en metod
och en historia av ett sådant beteende.
Det verkar ha vad jag skulle gissa är lufthål.
Men allt gällande Marliz hölls utanför som för skadligt,
det fanns inga bevis för ett mord.
Vi fick inte nämna Marliz eller säga nåt om henne under rättegången.
Vi fick bara prata om det han hade gjort mot mig,
och domare Knight sa vid domstolsförhandlingen...
Den tilltalade är den farligaste psykopat
som jag någonsin har stött på, om inte av nån annan anledning
än att han verkar vara raka motsatsen till vad han är.
Han sa: "Du kommer att utgöra en fara för kvinnor så länge du lever."
Och han sa till honom: "Jag ska ge dig det längsta straff jag kan."
Och det gjorde han.
Cameron dömdes för tio åtalspunkter.
Kidnappning,
våldtäkt,
sodomi och andra sexualbrott som kan dömas i följd,
och han dömdes till 104 år.
Straffen för samtliga brott ska avtjänas samtidigt.
Cameron placerades i fängelse
och Colleen Stan-fallet löstes.
Mordet på Marie Elizabeth Spannhake var fortfarande öppet.
Men det var inte aktivt,
för vi hade ingen ny information och inga nya spår att följa
som vi kunde se.
Jag var så arg,
för att de inte hittade hennes kropp,
för vi visste att hon var borta.
Jag blev bara argare när inget sades eller gjordes åt det
under rättegången.
När rättegången var över, sa jag:
"Han står inför rätta för kidnappningen och det han gjort mot Colleen,
men mordet på min syster då?"
1 APRIL 2000 JODI OCH HANNAH FLYTTAR FRÅN LÄGENHET 14
När jag flyttade från Walnut Garden-lägenheten
var allt normalt.
Jag har aldrig upplevt att nåt rör sig i lägenheten
eller nåt igen.
Att flytta därifrån blev min räddning.
Men ungefär ett år senare
började jag plötsligt ha drömmar igen.
Jag tänkte: "Jag trodde att det här låg bakom mig.
Jag trodde att det låg bakom mig."
Det var ett par.
Mannen var väldigt lång i min dröm och kvinnan var kort.
Och det var skymning
och de förföljde någon eller letade efter någon.
Jag hörde alltid siffran 35,76,
och sen såg jag ett stort A och 17
när jag flög i min dröm.
Jag förstod inte vad det innebar.
Var det en plats?
Och då tänkte jag:
"Har jag information som kan hjälpa nån?"
Plötsligt fick jag en känsla.
"Sluta med det du gör och ring Red Bluff-polisen."
År 2008 fick vi ett samtal
från en person som presenterade sig som Jodi Foster, som bodde i Chico.
Hon hade bott i Marliz lägenhet och ville ge oss information
som hon trodde var relaterad till mordet på Marliz och en gravplats.
Det blev tyst i andra änden
och jag trodde att han lagt på.
Han sa till mig: "Varför ringer du nu?
Vi håller på att öppna ett kallt fall
med Marie Elizabeth Spannhake."
Jag har aldrig blivit så rädd som jag blev nu när du ringde."
Jag träffade kriminalinspektör Hale på ett café.
Han ställde en massa frågor.
Han frågade vad jag sett.
Han pratade med mig om drömmarna.
Jag tror att när man får information från nån som säger
att de har drömmar om nåt och de vill ge en information
kopplad till ett brottmål, då blir man lite skeptisk.
Jag var så nervös.
Jag var rädd att jag skulle bli kritiserad.
Jag tänkte: "Det spelar ingen roll att ni tror att jag är galen.
Jag måste ge er informationen."
Eftersom det var en aktiv utredning fick han inte berätta något.
Jag kunde ge honom information, men han kunde inte bekräfta eller förneka.
Hon sa att hon såg bokstaven A och siffran 17, som i A17.
Hon trodde att det var en väg som de tog till gravplatsen.
Och det finns en väg i området som heter A17.
Vi ville göra mer ingående förhör med Janice
och se om vi kunde hitta en potentiell begravningsplats.
Första gången vi pratade med Janice var 2010 i Chico.
Vi presenterade oss som utredare i fallet
och jag tror att hon kan ha varit orolig för att själv bli åtalad.
Det första vi gjorde när vi träffade henne
var att påminna henne om immuniteten.
Vi var inte där för att gripa henne. Vi var där för att få svar i fallet.
När vi förhörde Janice
fick vi en bättre områdesbeskrivning av vägen de svängde av på.
Hon beskrev fler byggnader som de hade passerat på vägen,
så hon gav oss information som vi tyckte var bra för fallet.
Nu är vi på Highway 44.
Vi är lite öster om Shingletown i Kalifornien.
Det här är en av de främsta platserna där vi tror att Marliz Spannhake begravts,
men det är ett stort område.
Det är enormt, så det är svårt att hitta henne,
men det känns som att vi har begränsat det till ett bra område
där vi tror att hon finns.
Fallet är fortfarande öppet
och det utreds av Red Bluff-polisen.
Det har alltid varit ett mordfall.
Chico-polisen har ett öppet fall gällande saknad person,
för hon anmäldes saknad till Chico-polisen 1976.
1 AUGUSTI, 2021 45 ÅR EFTER ATT MARLIZ FÖRSVANN
- Hej. Hur är det? - Bra, hur mår du?
Bra, trevligt att träffas.
- Det var länge sen. - Ja!
Ja.
Hittills har vi aldrig pratat med Jodi om fallet
vad gäller numren för området vi trodde var en potentiell gravplats
och numret hon gav oss.
Jag tror inte att Jodi vet hur nära hon var
när hon kontaktade oss i juli 2008.
Åklagaren och jag har diskuterat att prata om det.
Skulle det skada fallet i en framtida domstolsförhandling?
Det tror vi inte att det gör.
Vi hoppas kunna få ett avslut genom att prata om det nu.
När du ringde oss
var vi precis i färd med att öppna fallet igen.
Det visste jag inte.
När vi intensifierade vår sökning efter Marliz gravplats
letade vi i ett område där vi trodde att hon kunde vara.
Jag vet inte om du minns när vi pratade med dig.
- Du såg ett nummer. 35,76. - Ja.
Du såg det numret
och tänkte att det var avståndet från huset till hennes gravplats.
- Du sa i nordöstlig riktning. - Ja.
Vi återvände med kartläggningsprogramvara
och hittade huset och platsen där vi trodde att hon var.
Numret du gav oss var 35,76,
och numret vi fick fram i programmet var 35,77.
Det var väldigt nära.
- Va? - Vi blev lite oroliga.
Du visste ju inte var vi letade,
och allt som Janice berättat om fanns på den vägen.
Så Janice och jag gav er liknande information?
Ja.
Och för mig var det bara slumpmässiga drömmar.
Ja.
I åratal har jag undrat om något jag berättade var relevant
eller hur det hjälpte på någon nivå.
Det stärkte misstankarna på området vi trodde att hon var i.
Förhoppningsvis kommer den här informationen och att prata om det
kanske hjälpa oss att få ett avslut för Marliz och hennes familj.
Jag har alltid haft en känsla av att det fanns nåt mer än jag där ute,
nåt större än jag.
Jag vill vara en omtänksam och empatisk person.
Om jag har nåt som kan hjälpa en annan person,
då vill jag hjälpa den personen.
Jag känner att Marliz ande försökte komma i kontakt med nån,
och jag vill att hennes själ ska få frid.
Om jag kan hjälpa henne, så vill jag göra det.
Somnar hon?
Jag gick i pension från Red Bluff-polisen
i juni 2007.
Det enda fallet som fortfarande är aktivt
är det här fallet, mordet på Marliz.
När man har ett kallt fall
vill man alltid försöka få ett avslut för familjen.
Rättvisa för offret.
Polisen kommer alltid att försöka
avsluta sådana fall.
Cameron dömdes till 104 år.
Man skulle tro att han skulle sitta i fängelse resten av livet.
Men tyvärr händer det att människor som inte ska släppas
släpps fria och sedan upprepar sina brott.
Cameron har fått villkorlig frigivning
och kommer att hamna i ett fängelse nånstans i Alameda-området.
Där kommer de att utreda hans mentala hälsa.
Han kommer antagligen att placeras på ett mentalsjukhus
i flera år.
Men när som helst kan han släppas därifrån.
VID INSPELNINGEN VÄNTADE CAMERON HOOKER PÅ ATT SLÄPPAS
I VÄNTAN PÅ EN GRANSKNING AV HANS KLASSIFICERING.
HAN SVARADE INTE PÅ FÖRFRÅGNINGAR OM ATT INTERVJUAS I PROGRAMMET.
JANICE HOOKER NEKADE OCKSÅ TILL ATT INTERVJUAS.
HON LEVER NU UNDER ETT ANTAGET NAMN.
Här låg lägenheten som min syster Marliz flyttade in i.
Hon skulle börja sitt nya liv här i Chico.
Jag hoppades att hon skulle förverkliga sin dröm.
Ibland såg jag filmer och sa: "Gud, det ser ut som Marliz".
Efter ett tag har man bara hoppet kvar.
Bara blint hopp.
Marliz historia har aldrig berättats.
Den blev aldrig klar.
Det fanns ingen kropp.
Cameron Hooker hamnade i fängelse för vad han gjorde mot Colleen,
och min syster väntar fortfarande på rättvisa.
OM DU HAR INFORMATION
GÄLLANDE MARIE ELIZABETH SPANNHAKE,
KONTAKTA POLISEN PÅ 530-527-3131, ELLER PÅ CRIMETIPS@RBPD.ORG
ELLER GÅ TILL UNSOLVED.COM
Undertexter: Sarah Wallin Bååth