ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
Як тільки я заселилася у ту квартиру,
мені одразу почали снитися дивні сни.
Уві сні я бачила підвал.
Там дуже темно і моторошно.
Лише одна лампочка горить.
І в тому підвалі була дівчина та якесь дивакувате подружжя.
Зненацька вони стали робити страшні речі з тією дівчиною.
Пізніше я дізналася,
що колишня жителька цієї квартири зникла безвісти.
Гадаю, її дух намагався з кимось зв'язатися.
Вона хоче, щоб її знайшли.
РОЗШУК
Готова?
Ура!
Мерілін.
Привіт!
Дивись, як посміхається!
У мене є внучка та дочка.
А ще я маю ім'я відомої актриси та режисерки –
Джоді Фостер.
Я родом з округу Оріндж, штату Каліфорнія.
У 1997 році у мене народилася донька, яку я ростила сама,
а потім я переїхала до Чико, штату Каліфорнія.
ЧИКО КАЛІФОРНІЯ
Це дуже гарне містечко.
Тут був коледж.
Місто невеличке, але досить велике, щоб побудувати сім'ю.
Мені тут було затишно, і я почувалася як вдома.
Коли я приїхала до Чико,
я побачила табличку: «Оренда квартири в ЖК "Горіховий сад"».
Коло дому ростуть квіти.
Є басейн.
Гарний житловий комплекс, нічого незвичного.
31 січня 2000 року
ми заселилися у квартиру номер 14.
Ханні було три, а мені тоді було 33 роки.
Зайшовши у квартиру, я одразу відчула щось неладне.
Там було якось темно.
Ще був якийсь дивний запах.
Я думала, може, це килими смердять після хімчистки.
Я намагалась зрозуміти,
звідки у мене це дивне відчуття.
Потім я вирішила налаштуватися на позитив
та почати нове життя з донькою, наповнене щастям і радістю
у цьому новому місті.
І тут почалася справжня чортівня.
У Ханни були маленькі рожеві чобітки,
і саме з них почалися всі ці дива.
Вони завжди стояли коло дверей, щоб, йдучи на прогулянку,
вона могла їх швиденько вбути.
Пам'ятаю, мама вдягала мене на прогулянку,
і не могла знайти мої рожеві чобітки.
Питала мене: «Де вони? Куди вони поділися?»
А вони лежали просто серед ліжка.
Як вони там опинилися?
Мама спитала, чи то я їх там поклала. А я їй: «Ні».
Вона дуже наполегливо казала: «Мамо, я їх туди не клала!»
День за днем чобітки опинялися посеред ліжка.
Все почалося з чобітків, але дива починали набирати обертів.
Одного разу я прокинулася вранці,
а сільничка та перечниця
стояли біля самого краю столу.
Я вже почала думати, що в мене їде дах.
Все, що там відбувалося, це дуже страшно,
але я була маленькою і не розуміла, чому це відбувається.
Потім мені почали снитися дуже дивні сни.
Одного разу мені наснилося, як в Чико по вулиці йде дівчина.
Потім я побачила чоловіка та жінку в блакитному чи сірому авто.
Вони запропонували дівчині підвезти її.
Далі цей чоловік підійшов до дівчини ззаду
та чимось затулив їй рот.
Чому взагалі мені сниться ця дивна парочка?
Одного дня чую, Ханна каже комусь: «Привіт!»
А я їй: «З ким ти вітаєшся?»
Вона каже: «З тією дівчиною, мамо!»
Питаю: «Хтось проходив біля вікна?»
«Ні, мамо. Я віталася з цією дівчиною!»
Вона наполягає, що там є якась дівчина. Каже: «Ось ця, у білій сорочці».
МАЛЮНОК ХАННИ
Пам'ятаю, я називала її «Май Ліз».
Я бачила її так само чітко, як бачу вас.
Я пам'ятаю її очі, обличчя, волосся.
Я вважала її звичайною подругою. Як тих, що зазвичай приходили у гості.
Одного вечора ми з Ханною повернулися з вечері.
У нас був такий телефон, що кріпився на стіну.
Ми знайшли слухавку від цього телефону у спальні на підлозі.
А іграшки в кімнаті Ханни були навалені в купу.
У Ханни була лялька Ерні,
так от ця лялька лежала на цій купі з мотузкою навколо шиї.
Шия ляльки була обмотана шнурком, чи чимось таким.
Мене пройняв жах, тому я схопила Ханну
та вибігла з квартири.
Я подзвонила в місцеве відділення поліції
та розповіла все як було: «Ми повернулися з вечері, а тут ось що».
Мене вислухали,
а потім на іншому кінці дроту я чую: «Ага, жіночко, зрозуміло».
Навіть не уявляю, як мама це пережила.
Мало того, що вона мала виховувати дитину сама,
так ще й ця чортівня з квартирою.
Останньою краплею стала ніч у лютому 2000 року.
Я прокинулася серед ночі від того...
що на всю квартиру шипить телевізор.
Як він увімкнувся?
Щоб його ввімкнути, треба підійти та натиснути кнопку.
Шафи гуркотіли дверцятами.
Конфорка на кухні горіла на повну.
Зі мною все чудово!
Раптом ляльку Ерні заїло:
Зі мною все чудово!
Як божевільний: «Почуваюся чудово!»
Зі мною все чудово!
Думаю: «Батарейки сіли».
Зі мною все чудово!
Я дістала батарейки з ляльки.
Світить зіронька в віконце Спи, маленьке наше сонце
Лялька Ерні нас дуже лякала.
Світить зіронька...
Пам'ятаю, як він починав співати посеред ночі,
а маму це лякало до смерті, бо у ньому не було батарейок.
Зі мною все чудово!
Аж раптом...
Світло ввімкнулося.
Чорт забирай! Що відбувається? Що це?
Зі мною все чудово!
Тож я пішла до сусідки,
яка виявилась керівником житлового комплексу.
КЕРІВНИК
Я постукалася до неї та сказала: «Відбувається щось дивне».
Вона взяла свого пуделя і пішла зі мною до квартири.
Собака вистрибує з її рук і починає гавкати.
Зі мною все чудово!
На тумбі стояла лампа, яка була увімкнена у розетку,
а шнур почав крутитися в повітрі, немов скакалка.
-Зі мною все чудово! -Ми почали кричати.
Собака гавкає. Вона хапає собаку.
Зі мною все чудово!
Ми чкурнули звідти.
Була приблизно шоста ранку.
Я сиджу біля басейну і плачу.
Я побачила літнього чоловіка, який вигулював свого собаку.
Він прожив там понад 25 років.
Він звернувся до мене: «Знаєш, Джоді,
ніхто в цій квартирі довго не живе».
А я йому: «Що? Що ви маєте на увазі? Що це означає?»
Я благала його крізь сльози: «Будь ласка, скажіть!»
Він подивився на мене і сказав:
«У тій самій квартирі жила дівчина.
У квартирі номер 14.
Я не пам'ятаю, як її звали,
але більше її ніколи не бачили».
31 січня 1976 року
у поліцію Чико повідомили про зникнення людини –
Марі Елізабет Спеннекі.
Вона мала прізвисько Марліз.
У заяві про зникнення вказано, що це біла жінка,
зріст – метр шістдесят п'ять, каштанове волосся, вага – 50 кг.
Її хлопець вказав у заяві,
що вони були на блошиному ринку в Чико,
потім через щось посварилися,
і замість того, щоб поїхати з ним додому, Марліз вирішила піти пішки.
ВІДТОДІ Я ЇЇ НЕ БАЧИВ
Востаннє він її бачив, коли вона вийшла з ринку
та йшла по Мангров-авеню.
І з 31 січня 1976 року
Марі Елізабет Спеннекі більше ніхто не бачив.
МАНГРОВ-АВЕНЮ
Марліз була моєю сестрою.
Вона прожила у Чико десь два місяці, а потім зникла.
МАРТА СПЕННЕКІ СЕСТРА МАРІ ЕЛІЗАБЕТ
Ми родом з Клівленда, Огайо.
У сім'ї нас було семеро.
Я була найстаршою сестрою,
а Марліз була на три роки молодша за мене.
Вона була дуже доброю, дружньою та щирою людиною.
У неї було довге, каштанове волосся, кучеряве від природи,
а очі були блакитні, як небо.
Вона була справжньою красунею.
КЛІВЛЕНД ОГАЙО
У 1975 році
Марліз працювала з цим, як мама його називала, хуліганом,
Джоном Барутом.
Вони закохалися.
Він приїхав з Каліфорнії, але збирався повернутися
і запропонував Марліз поїхати з ним.
І вона погодилася.
Гадаю, Марліз завжди мріяла стати актрисою.
Вона була така щаслива.
Її чекав новий крок у житті,
і я раділа за неї.
Потім вона написала мені пару разів.
Вона сказала, що в Каліфорнії їй не дуже подобається.
Це було не те, про що вона мріяла.
Гадаю, їй було важко з Джоном. Сварилися через дрібниці.
І їй не було до кого звернутися.
Не було з ким поговорити.
Марліз хотіла повернутися додому у квітні.
Але так і не повернулася.
СТАНОМ НА 1977 РІК РОЗСЛІДУВАННЯ ЗНИКНЕННЯ МАРІ ЕЛІЗАБЕТ СПЕННЕКІ БУЛО ПРИЗУПИНЕНО
24 РОКИ ПО ТОМУ ДЖОДІ ТА ХАННА ОСЕЛИЛИСЯ У КОЛИШНІЙ КВАРТИРІ МАРЛІЗ
Я знала, що окрім мене у квартирі перебувало дещо інше.
Думаю, деякі люди народжуються з певними духовними здібностями.
Деякі люди відрізняються більшою чутливістю, ніж інші.
І я думаю, що з якоїсь причини
ми з дочкою дуже чутливі до паранормальної енергії.
Дивно те, що коли я переїхала до тієї квартири,
мене переслідувало погане відчуття,
неначе от-от станеться щось жахливе.
Мої дивакуваті сни поступово ставали дивнішими й дивнішими.
Мені наснилося якесь місце,
де я бачу подружжя та молоду дівчину.
Вона була підлітком.
У неї було каштанове волосся.
Всі вони були в будинку.
У будинку був льох.
Приміщення було дуже схоже на темницю.
Зі стелі висів такий моторошний гак.
Величезний гак прямо зі стелі.
Руки цієї дівчини
були чимось зв'язані,
а також вони чимось заткнули їй рота.
Вони почали знущатися з неї, виробляти з нею садистські речі.
Це було справжнє збочення.
Пам'ятаю, як мама розповідала,
що їй сниться якесь дивне подружжя.
Вона була дуже занепокоєна і спантеличена.
Важко навіть говорити про це, бо коли я згадую ту квартиру,
мене одразу аж тіпати починає.
Я не хотіла, щоб з Ханною щось трапилося.
Я виховувала доньку самотужки,
тож я забрала її та переїхала.
Я прожила у тій квартирі лише три місяці.
Це не дуже довго, але ці три місяці здавалися вічністю.
Я вирішила, що з мене досить.
Тому ми переїхали в іншу квартиру в Чико.
Переїхавши, я думала, що все скінчилося.
Що тепер це позаду.
ІДЕАЛЬНА ЖЕРТВА
Я почала зустрічатися з хлопцем,
та одного дня він натрапив на книгу «Ідеальна жертва».
Він почав читати цю книгу,
а потім прибіг до мене додому і каже: «Джоді!
Боже мій! Ти не повіриш!»
Дівчина, що раніше жила у моїй квартирі, зникла...
і він знайшов статтю про дівчину,
що зникла у 1976 році.
У неї було прізвисько.
Марліз.
ЖІНКА ЗА ПРІЗВИСЬКОМ МАРЛІЗ
Я була шокована.
Коли Ханна була маленькою,
вона казала, що розмовляє з якоюсь Май Ліз.
Мама розповіла мені про статтю, яку вона знайшла в газеті.
Сказала, нам треба поговорити й спитала:
«Ти пам'ятаєш Май Ліз?»
«Пам'ятаю» – сказала я.
Вона така: «Дивись, що я знайшла».
МАРІ ЕЛІЗАБЕТ СПЕННЕКІ
І тоді вона показала мені її фото.
А я їй: «Це та дівчина, яка була в нас у квартирі».
В мене волосся дибки стало.
Це було так моторошно. Боже мій!
І тоді я спитала: «Де вона?
Де Марліз?
Чому ніхто не зміг її знайти?»
Потім я дізналася, що подружжя з Ред-Блаффа
могло бути причетне до зникнення Марліз.
РЕД-БЛАФФ 75 КІЛОМЕТРІВ НА ПІВНІЧ
7 ЛИСТОПАДА 1984 РОКУ
ВІСІМ РОКІВ ПІСЛЯ ЗНИКНЕННЯ МАРЛІЗ
Сьомого листопада 1984 року
мій керівник, голова детективного відділу,
доручив мені опрацювати заяву від Назарянської церкви.
Увійшовши до церкви...
я побачив пастора Дебні
та жінку, на ім'я Дженіс Гукер.
Дженіс була охоплена відчаєм.
Вона сказала, що у 1976 році
її чоловік Кемерон
викрав і вбив дівчину в Чико, Каліфорнія.
Дженіс вирішила звернутися у поліцію, тому що боялася Кемерона.
Крім того, відчуття провини за все,
що відбувалося багато років, стало з'їдати її зсередини.
Детектив Шемблін зрозумів,
що деякі свідчення Дженіс робили її спільницею злочинів,
тож Ел зачитав їй її права,
після чого вона вирішила, що не даватиме свідчень без адвоката.
Потім я подзвонив в окружну прокуратуру,
та повідомив про інформацію, яку зміг зібрати,
а також про деталі, яких бракувало.
І прокурор вирішив надати Дженіс імунітет за допомогу слідству.
Коли Дженіс отримала імунітет, я детально її допитав.
Дженіс сказала, що жертву, яку вони викрали в Чико,
звали Марліз.
Марліз Спеннекі.
31 січня 1976 року
Дженіс і Кемерон помітили її на Мангров-авеню.
Кемерон кружляв, слідкуючи за нею.
Дженіс знала, що він задумав. Вона знала, що він хоче викрасти жінку.
Вона йшла собі вулицею.
Він запропонував підвезти. Його дружина поруч.
Нічого не віщувало біди.
Вона сідає в авто.
Тоді Кемерон почав розпитувати її.
Як тебе звати? Звідки ти? Куди йдеш?
Рідні жили у іншому місті. Ніхто не знав, куди вона пішла.
Він шукав саме таку жінку: яка не мала жодних знайомих у цьому районі.
Коли вона почала виходити з машини,
Кемерон приставив їй ножа до горла,
затяг назад у машину
та начепив на голову дерев'яного ящика.
Ящик був зроблений з дерева та пінопласту
та замикався на завіси.
Тож він замикав голову в цій коробці,
повністю зачиняв її у ящику,
та завдяки пінопласту всередині, ніхто не зможе почути крик людини ззовні.
Якби вас викрали серед білого дня
та накинули на голову десятикілограмовий ящик,
ви б не встигли зрозуміти, що відбувається.
Але Кемерон хотів приглушити крики.
Він дуже не хотів, щоб жителі околиць почули крики.
Вони проїхали близько 60 кілометрів
до будинку на Оук-стріт у Ред-Блаффі.
Дженіс сказала, що вони повернулися до свого будинку в Ред-Блаффі
та заїхали в гараж на задньому дворі.
Коли Дженіс і Кемерон жили тут, цих всіх речей в гаражі не було,
тож вони припаркували машину в гаражі.
Кемерон вийшов і зачинив ворота.
Дженіс зайшла в дім,
а коли вийшла, дезорієнтована Марліз стояла коло машини,
але ящика на голові вже не було.
Дженіс відчула запах ефіру.
Вона спитала, що він зробив, а він сказав, що побризкав ганчірку стартовою рідиною
та закрив нею рот Марліз, щоб вона втратила свідомість.
Вийшовши з гаража, вони віднесли її в підвал.
Як би він не захоплювався тортурами та домінуванням над людьми,
Кемерон не любив крики тих, кого катував.
Кемерон десь вичитав, що якщо перерізати голосові зв'язки,
жертва більше не зможе кричати.
Дженіс сказала, що Кемерон підняв Марліз
і відніс її у ванну кімнату.
Кемерону було важливо встановити повну домінацію,
та тримати сексуальну слугу у постійному страху.
Але Кемерон припустився помилки з Марліз.
Спершу Дженіс відмовилася допомагати йому перерізати горло дівчини.
Тоді Кемерон пригрозив, що зробить з нею теж саме,
якщо вона йому не допоможе.
Тож вона погодилася й сіла на підлогу у ванній поруч з Марліз,
а Кемерон почав перерізати їй горло,
щоб дістатися голосових зв'язок.
Але він не вмів цього робити.
У Марліз почалася сильна кровотеча, і Кемерон запанікував.
Він зупинився, бо зрозумів, що в нього нічого не вийде.
Кемерон підняв Марліз і відніс її назад у підвал.
Тут є декілька отворів у місцях, де могли бути ці кріплення.
Після того, як Кемерон перерізав горло Марліз,
Дженіс побачила її підвішеною на балці
та з мотузкою на шиї.
Дженіс вирішила, що Кемерон задушив її мотузкою,
а потім роздягнутою повісив її на балку
і надягнув їй наволочку на голову.
На той момент вона вже була мертвою.
Дженіс сказала, що вони віднесли тіло назад до машини.
На той час це було близько другої години ночі.
Вони проїхали 50 кілометрів на північ від Ред-Блаффа по п'ятому шосе.
Потім вони виїхали на 44 шосе на схід до Лассен-Парка,
а потім звернули на ґрунтову дорогу.
Дженіс сказала, що Кемерон викопав неглибоку могилу...
і закопав тіло Марі Елізабет Спеннекі.
Після цього він спалив увесь її одяг,
усі її речі.
Викрадення зайняло від 10 до 12 годин.
Тож менш ніж за добу
він встиг викрасти її, вбити та поховати.
Під час першого допитування
Дженіс розповіла про викрадення іншої жертви, Коллін Стен,
у Ред-Блаффі, Каліфорнія.
19 ТРАВНЯ 1977 РОКУ РІК ПІСЛЯ ЗНИКНЕННЯ МАРЛІЗ
Коллін Стен приїхала з Юджина
і їхала автостопом, щоб зробити сюрприз другу.
Кемерон і Дженіс підібрали її.
Він погрожує їй, після чого натягає дерев'яного ящика на голову.
Між викраденням Марі Елізабет Спеннекі
та викраденням Коллін Стен можна провести паралель.
Марліз було 18, Коллін було 20.
У обох було довге волосся.
Вони обидві немісцеві.
Дженіс сказала, що Кемерон тримав Коллін у заручниках упродовж семи років.
Проти Коллін він скоїв низку сексуальних злочинів.
Він катував її та по 20 годин на день тримав під водяним ліжком.
А в 1984 році Дженіс прийшла до Коллін
і сказала, що планує піти від Кемерона.
На мою думку,
Дженіс переживала справжню душевну кризу.
Вона вийшла за Кемерона в 16 років,
а коли їй виповнилося 17, за її словами, він убив Марліз.
І тепер вона знає, що її чоловік здатний на вбивство.
Отже весь цей час, тобто майже дев'ять років,
вона намагається робити те, що їй наказує Кемерон,
і не нарватися на лихо.
Жити в таких умовах дуже небезпечно, як для жінки.
Вона була на грані зриву.
Чаша терпіння вже була наповнена до країв.
Коли до неї прийшла Дженіс,
Коллін благала її не йти,
бо боялася того, що з нею станеться,
якщо вона залишиться з Кемероном наодинці.
Дженіс і Коллін тримали це в секреті,
а коли наступного ранку Кемерон пішов на роботу,
вони зібрали речі
та поїхали до батьків Дженіс.
Якийсь час Дженіс прожила з батьками.
Коллін не зверталася до поліції. Вона пообіцяла Дженіс, що не стане.
Коллін розповіла рідним про те, що трапилося,
але до поліції вона звернулася лише через три місяці після того,
як Дженіс дала показання.
Подзвонили з поліції.
Я розмовляла з ними кілька годин,
давала свідчення про те, що сталося.
Потім вони сказали:
«Ваші свідчення повністю сходяться зі свідченнями Дженіс».
Тоді вони запитали, чи я знаю що-небудь про цю дівчину, Марліз.
А я їм відповіла:
«Я лише бачила, що він має її фотографію».
Коли я описала її, вони сказали: «Це Марліз».
На той момент ми мали справу з викраденням та вбивством у Чико,
а також із викраденням Коллін Стен,
проте для подальшого розслідування вбивства Марліз,
нам потрібна була допомога Дженіс.
У них не було тіла, жодних доказів. Лише свідчення Дженіс.
Тож у поліції зрозуміли, що без неї у них немає справи.
Не маючи тіла,
було б дуже важко притягнути когось до відповідальності та добитися вироку.
Ми попросили Дженіс поїхати з нами
та показати, де вони закопали тіло Марі Елізабет Спеннекі.
Ми здійснили кілька поїздок на схід від Реддінга
по шосе 44 і шосе 299.
Перевіряли всі ймовірні дороги по праву руку від шосе,
щоб Дженіс спробувала згадати дорогу, якою вони їхали.
Там дуже густий ліс.
Можна з легкістю позбавитися від тіла, і його ніхто не знайде.
Після того як поїздки з Дженіс
та пошук місця поховання не дали результатів,
окружний прокурор вирішив,
що у нас недостатньо інформації для розслідування вбивства.
Якби звинувачення у вбивстві розвалилися у суді,
у майбутньому нам би не вдалося висунути Кемерону ті самі звинувачування.
КЕМЕРОН ГУКЕР ЗАПЕРЕЧИВ БУДЬ-ЯКУ ПРИЧЕТНІСТЬ
ДО ЗНИКНЕННЯ АБО ВБИВСТВА МАРІ ЕЛІЗАБЕТ СПЕННЕКІ.
Вбивство Марі Елізабет Спеннекі було для нас найвищим пріоритетом...
проте ми зосередилися на справі про викрадення Коллін Стен,
щоб Кемерон точно потрапив за ґрати.
Гукера заарештували та звинуватили
за 17 пунктами: зґвалтування, викрадення, содомія та насильне ув'язнення.
У 1985 році Кемерона Гукера судили
за сексуальні злочини та викрадення Коллін Стен.
Гукер тримав її голою і в наручниках у дерев'яній коробці розміром з труну.
Ця новина зосередила всю увагу на Коллін Стен.
...за викрадення Коллін Стен.
...він напав на Коллін Стен.
У Коллін Стен є хлопець...
Коллін Стен була...
Новина про жінку, яку сім років тримали ув'язненою, стала сенсацією.
Він роздяг її, відшмагав батогом,
а потім змусив дивитися, як вони з дружиною займаються сексом.
Суд над Гукером...
Як людина може без докору совісті так знущатися з когось?
Він більш ніж здатний когось катувати.
Я знаю, бо він робив це зі мною.
Він підвішував її, шмагав її,
катував, бив електричним струменем,
обпікав вогнем.
У тому самому будинку на Оук-стріт, куди він відвіз Марліз,
він мені сказав: «Тільки спробуй крикнути. Я переріжу твої голосові зв'язки.
Я вже це робив».
Потім я дізналася про Марліз,
і про те, що він з нею зробив –
перерізав їй голосові зв'язки,
бо вона кричала безперестану.
Він хотів, щоб вона замовкла.
Він більш ніж здатний когось вбити.
Жодного сумніву.
Дівчина тихим голосом розповіла,
як, погрожуючи ножем, її викрали у травні 1977 року.
Суд тривав шість тижнів. Там було багато ЗМІ.
Гукер підвісив її зі стелі у власному підвалі.
Гукер прикував їй руки й ноги та бив електричним струменем.
У неї на голові був цей жахливий пристрій.
Були катування. Насильницькі зґвалтування.
Роки ув'язнення у дерев'яній коробці...
«Все було ідеально», - сказав він. «Вона була доброю рабинею».
Я просто зрозуміла, що чим більше опираюся,
тим довше він мене катував.
Чим більше тривали тортури, тим більше він збуджувався.
Тому я намагалася терпіти біль, наскільки це можливо,
та давала йому робити свою справу.
Так він швидше втрачав наснагу,
і муки закінчувалися швидше.
Під час суду були з'ясовані приголомшливі деталі,
але вони не стосувалися Марліз.
...прокурор Крістін Магвайр повідомила присяжним,
що Гукер використовував як сексуальні тортури,
так і контроль розуму.
Прокурор хотіла додати до справи приклад злодіянь,
які Гукер чинив з Марліз,
щоб показати, що він робив це не вперше.
Схоже, що це отвори для повітря.
Але суд відмовився брати до уваги все, що стосувалося Марліз,
через відсутність доказів вбивства.
Нам заборонили згадувати Марліз чи казати щось про неї на суді.
Дозволено було говорити лише про те, що він робив зі мною.
Виносячи вирок, суддя Найт сказав...
Обвинувачений – найнебезпечніший психопат, якого мені довелося зустрічати у житті.
Він повна протилежність тому, за кого себе видає.
Він сказав: «Доки ти живий, ти завжди становитимеш небезпеку для жінок».
І додав: «Я присуджу тобі стільки років, скільки зможу».
Що він і зробив.
Кемерона засудили за десятьма пунктами.
Викрадення,
зґвалтування,
содомія, інші сексуальні звинувачення з окремим вироком кожне,
і йому присудили 104 роки ув'язнення.
...відбуватиме покарання за всі злочини одночасно.
Кемерона посадили за ґрати,
і справу Коллін Стен було закрито.
Справа про вбивство Марі Елізабет Спеннекі була досі відкритою.
Проте її ніхто не розслідував,
тому що нам бракувало нових свідчень,
які могли бути корисними для справи.
Я так сильно гнівалася.
На всіх.
За те, що не змогли знайти її тіло.
Всі знали про її зникнення.
Ще більше мене гнівало те, що під час суду ніхто нічого не сказав
і нічого не зробив.
Коли суд скінчився, я подумала:
«Він у в'язниці за викрадення Коллін і все те, що він з нею зробив.
Але як же вбивство моєї сестри?»
1 КВІТНЯ 2000 РОКУ ДЖОДІ ТА ХАННА ПЕРЕЇХАЛИ З КВАРТИРИ 14
Коли я переїхала з квартири в «Горіховому саду»,
усе повернулося до норми.
Мене перестали непокоїти дивні відчуття, предмети більше не літали по квартирі,
нічого такого.
Переїхавши звідти, життя знову змінилося на краще.
Але десь через рік
мені знову почали снитися ці сни.
І я думаю: «Боже, я гадала, це скінчилося».
«Я гадала, це скінчилося».
Мені наснилася ця пара.
Чоловік був дуже високим, а жінка низькою.
Були сутінки.
Вони переслідували чи шукали когось.
І мені постійно чулося число 35,76.
І доки я літала уві сні,
я бачила літеру «А» і число 17.
Я й гадки не мала, що це означає.
Можливо, це координати?
І тоді я подумала:
«Можливо, в мене є інформація, яка може комусь допомогти.»
І раптом внутрішній голос сказав мені:
«Кинь усе та подзвони до відділу поліції Ред-Блаффа».
ПОЛІЦІЯ МІСТА РЕД-БЛАФФ
У 2008 році нам зателефонувала жінка,
яка назвалася Джоді Фостер.
Вона жила в Чико.
Сказала, що жила у квартирі Марліз і хотіла надати нам інформацію,
яка, на її думку, пов'язана з вбивством Марліз
і, можливо, з місцем її поховання.
На іншому кінці дроту стало тихо.
Я вирішила, вони поклали слухавку,
і тут він каже: «Чому ви дзвоните саме зараз?»
Та додає: «Саме зараз ми відкриваємо нерозкриту справу
про зникнення Марі Елізабет Спеннекі».
Каже: «Мені ще ніколи не було так моторошно, як зараз».
Я зустрілася з детективом Гейлом у кафе.
Він ставив мені багато запитань.
Спитав, що я бачила.
Ми говорили про мої сни.
Очевидно, коли хтось надає свідчення з приводу кримінального розслідування,
ґрунтуючись на тому, що їм наснилося,
будь-хто поставиться до цього скептично.
Я так нервувала.
Я боялася, що з мене будуть глузувати.
А потім вирішила:
«Можете вважати мене божевільною, але я маю надати цю інформацію».
Він не міг розголошувати деталі справи, оскільки тривало розслідування,
та не міг підтвердити або спростувати інформацію, яку я надавала.
Вона сказала, що бачить букву А і число 17, тобто А17.
Вона вважала, що це дорога,
якою Кемерон і Дженіс їхали до місця поховання Марліз.
У цій місцевості є дорога А17, що виходить з 44 шосе.
Ми хотіли ретельніше допитати Дженіс
та спробувати скласти маршрут до ймовірного місця поховання.
Ми вперше поговорили з Дженіс у 2010 році в місті Чико.
Ми сказали, що нас було призначено розслідувати цю справу,
а вона, мабуть, злякалася, що їй висунуть звинувачення,
тож ми одразу нагадали їй,
що вона має повний імунітет.
Що ми не приїхали заарештувати її. Ми приїхали, щоб отримати відповіді.
Свідчення Дженіс дали нам кращий опис ділянки дороги,
на яку вони звернули з 44 шосе.
Вона дала нам трохи більше опису споруд, які вони проїжджали по дорозі,
а також надала інформацію, яка може допомогти у розслідуванні.
Зараз ми на шосе 44.
Ми трохи східніше Шинглтауна в Каліфорнії.
Ми вважаємо, що це одне з найімовірніших місць поховання Марліз Спеннекі.
Це величезна територія, та хоч знайти точне місце буде дуже важко,
нам все одно вдалося звузити коло пошуку.
Справа Марліз досі розслідується поліцією Ред-Блаффа,
і вона завжди розслідувалася, як убивство.
У поліції Чико ця справа значиться як справа про зникнення,
відповідно до заяви про зникнення, що надійшла у 1976 році.
1 СЕРПНЯ 2021 РОКУ 45 РОКІВ ПІСЛЯ ЗНИКНЕННЯ МАРЛІЗ
-Джоді. Як справи? -Добре, а ваші?
-Радий вас бачити. -І мені.
-Давно не бачилися. -І не кажіть.
До цього дня ми ще не обговорювали з Джоді координати,
які ми вважаємо потенційним місцем поховання,
та цифри, що надала нам вона.
Джоді навіть не підозрює, наскільки вона була близька,
коли зателефонувала нам в липні 2008 року.
Ми з окружним прокурором дійшли висновку,
що майбутньому судовому процесу
-ця бесіда зашкодити не може. -Добре.
Тож мета цієї бесіди – розставити крапки над «і».
Коли ви нам дзвонили,
саме тоді ми відкрили справу.
-Тож... -Я й гадки не мала.
Активізувавши пошуки місця поховання Марліз,
ми шукали місце, де, на нашу думку, вона може бути похована.
Не знаю, чи пам'ятаєте ви нашу розмову.
-Ви казали, вам наснилося число – 35,76. -Так.
Ви постійно бачили це число і відчували, що це відстань від будинку до її могили.
-Ви казали про північний схід. -Так.
Після розмови ми використали картографічну програму,
щоб локалізувати місце між будинком та можливим місцем заховання.
Ви дали нам число 35,76.
Програма дала нам число 35,77.
Ви були дуже близькі.
-Що? -Ми теж були шоковані.
Особливо я, бо ви не знали, де саме ми шукаємо.
Деталі зі свідчень Дженіс також були вздовж цієї дороги.
То ми з Дженіс дали схожу інформацію про місцевість?
Саме так.
Хоч я нічого і не знала, лише бачила ті дивні сни
Так.
Стільки років я не знала, чи інформація, яку я вам надала,
стала вам в пригоді.
Це точно підкріпило наші здогадки.
Отже, сподіваюся, ця інформація та ця розмова
допоможуть нам, Марліз та її родині.
У мене завжди було відчуття, що існує дещо більше за мене.
Я хочу запам'ятатися, як турботлива та чутлива людина.
І якщо я маю можливість допомогти іншій людині,
я обов'язково це зроблю.
Думаю, дух Марліз намагався зв'язатися з кимось,
і я дуже хочу, щоб її душа знайшла спокій.
І якщо я зможу їй допомогти, я це зроблю.
РЕД-БЛАФФ КАЛІФОРНІЯ
Я звільнився з поліції Ред-Блаффа
у червні 2007 року.
Єдина нерозкрита справа, яка досі розслідується,
це вбивство Марліз.
Саме заради сімей
ми маємо доводити нерозкриті справи до кінця.
Жертва заслуговує справедливості.
Тому правоохоронці завжди намагатимуться
закривати такі справи.
Кемерону присудили 104 роки ув'язнення.
Можна подумати, що він сидітиме у в'язниці до кінця життя.
Але, на жаль, буває так, що ті, кого не можна випускати,
виходять на волю, а потім повторюють свої злочини.
Кемерону вже дали умовно-дострокове звільнення
і його переведуть в окружну в'язницю десь в районі Аламеди,
де він почне психічну реабілітацію.
Тож, мабуть, кілька років його триматимуть у психлікарні.
Але в будь-який момент його можуть звідти випустити.
ПІД ЧАС ЗЙОМОК КЕМЕРОН ГУКЕР ЧЕКАВ НА ЗВІЛЬНЕННЯ
ПІД КЛАСИФІКАЦІЄЮ «СЕКСУАЛЬНИЙ МАНІЯК».
ВІН НЕ ВІДПОВІВ НА ЗАПИТИ УЧАСТІ У ЗЙОМКАХ
ДЖЕНІС ГУКЕР ТАКОЖ ВІДМОВИЛАСЯ ДАТИ ІНТЕРВ'Ю
ТА НИНІ ЖИВЕ ПІД НОВИМ ІМ'ЯМ.
Це квартира, в яку переїхала моя сестра Марліз.
Тут, у Чико, вона мала почати нове життя,
Я сподівалася, що тут вона здійснить свою мрію.
Іноді я дивлюся якийсь фільм і кажу:
«Боже, як вона схожа на Марліз».
Проте згодом я розумію, що це просто надія.
Просто сліпа надія.
Історію Марліз так і не розповіли.
Її історія так і не закінчилася.
Її тіло не знайшли.
Кемерон Гукер сів до в'язниці за те, що зробив з Коллін...
а моя сестра досі чекає на правосуддя.
ЯКЩО У ВАС Є ІНФОРМАЦІЯ ЩОДО ЗНИКНЕННЯ МАРІ ЕЛІЗАБЕТ СПЕННЕКІ,
ЗВЕРНІТЬСЯ У ВІДДІЛ ПОЛІЦІЇ РЕД-БЛАФФА
АБО ЗА КОНТАКТНИМИ ДАНИМИ НА ЕКРАНІ
Переклад субтитрів: Ярослав Юденко