DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Ne!
Syn pro mě znamenal celý svět
a já ho jednou najdu.
Všechno vyházeli a celý dům vyklidili.
Prostě byli pryč. Nic tam nezůstalo.
Proboha!
Vzal si děti.
Každý den jsme doufali, že se vrátí, ale nic se nedělo.
Zmizel beze stopy.
Všechno bylo vzhůru nohama
a všechno, v co jsem věřila, se ukázalo jako lež.
Na únos vás nic nepřipraví.
Marty, jsi na řadě!
Dolů nemůžeš.
Můžeš dělat, co chceš.
Když se mi o mých dětech zdá,
někdy mají potíže a já je musím jít zachránit.
A někdy jsme jenom spolu
a děláme společně věci, které nás baví.
Na chvíli...
jsou jako živé
a jsou se mnou.
Takže sny o svých dětech mám ráda, protože v těch snech jsou.
VŠECHNO O MNĚ
Ahmeda Kandila jsem poznala, když mně bylo 28 a jemu 30.
Chtěla jsem jít na medicínu
a on si dělal MBA, aby se ještě zdokonalil ve financích.
Na každém rande jsme dělali nějaký sport.
Hráli jsme fotbal, chodili na volejbal, na raketbal.
Hodně jsme tancovali.
Každý pátek. East Coast Swing, West Coast Swing.
Dělali jsme spoustu skvělých tanečních figur a bylo to fajn.
Ahmed prožil dětství v Káhiře. Je muslim.
Já vyrůstala v Berlíně a pocházím z křesťanské rodiny,
ale myslím, že nás spojovalo to,
že jsme oba měli středostavovskou výchovu,
takže jsme částečně měli stejné hodnoty,
i když jsme byli z jiného náboženského prostředí.
Vzali jsme se po několikaleté známosti.
O devět měsíců později
se nám 1. září 2003 narodila dcera Amina.
Tři týdny po mém nástupu na medicínu.
Potom se mezi druhým a třetím ročníkem
4. ledna 2006 narodil náš syn Belel.
Amina je neskutečně srdečná.
Je trochu stydlivější než její bráška,
ale má zvláštní vnitřní sílu, která se projeví každou chvíli.
Belel je v mnoha ohledech otevřenější a víc si užívá legraci.
A každého si získal.
S Rebeccou jsme se seznámily první den na praxi v Bostonu
a potom jsme obě šly za prací do Virginie.
Když se Rebecca s Ahmedem přestěhovali do Virginie,
ve středu bývala společná večeře.
Hej!
Dělali jsme pro děti přespávačky,
večerní hraní her
a Ahmed byl vždycky velmi přátelský.
O děti se hezky staral.
Byl to dobrý táta.
V té době ale nepracoval.
Měl předtím práci v Bostonu,
ale během finanční krize o ni přišel.
Po roce 2008 nebyly finance z hlediska práce nejlepší obor.
Od té chvíle
Ahmed nejevil vůbec žádný zájem o to, že by si našel práci.
Méně se usmíval a byl méně pozitivní
a vůbec nebyl otevřený nějakému dialogu nebo diskusi.
Viděl ve mně jen tu, co se stará o děti,
vnímal mě v úloze matky
a moc ve mně neviděl ženu a profesionála.
Takže už to nebyl ten člověk, kterého jsem poznala.
Ahmed by se mnou byl dál, nic by neměnil,
ale já jsem byla nespokojená.
A tak jsme od června 2013 žili odděleně.
Když jsme se rozešli,
měla jsem děti dva všední dny a Ahmed je měl ostatní všední dny.
Víkendy jsme si v podstatě dělili.
Ahmed se ale Rebecce snažil setkávání s Aminou a Belelem ztěžovat,
protože Rebecca pracovala.
Také směřoval k mnohem většímu náboženskému konzervatismu
a Amina s Belelem v sobotu chodili do školy v mešitě.
Takže bylo nad slunce jasné,
že pokud jde o výchovu dětí, Ahmed směřuje jedním směrem,
zatímco já jsem jednoznačně směřovala velmi odlišným směrem.
28. SRPNA 2014 14 MĚSÍCŮ PO ROZCHODU REBEKY A AHMEDA
Byl čtvrtek před svátkem práce.
Děti měly jet s Ahmedem do Toronta podívat se na vysokou školu
kvůli jejich bratranci.
Řekl, že se vrátí 1. září, v pondělí, kdy měla Amina narozeniny.
Byly to její jedenácté narozeniny.
Takže počítal s tím, že ten den bude zpátky v USA.
Když Ahmed přišel pro děti,
seděli jsme na gauči a koukali na něco na iPadu.
Belel okamžitě běžel ke dveřím,
aby to otci ukázal.
A pak hned běžel k autu.
Řekla jsem Amině, že je čas jít.
Ona mě ve dveřích objala a dala mi dvě pusy.
Řekla jsem jí, ať si to v Torontu s příbuznými užije
a že se těším, až jí zanedlouho popřeju k narozeninám.
Dívala jsem se, jak odjíždějí.
Tehdy jsem děti viděla naposledy.
29. SRPNA 2014 NÁSLEDUJÍCÍ DEN
V pátek, den poté, co Ahmed večer děti vyzvedl,
jsem mu napsala, že chci Amině zavolat na její narozeniny.
Potvrdil, že se vrátí prvního.
V sobotu a v neděli jsem s nimi neměla žádný kontakt,
ale v pondělí jsem mu několikrát volala na mobil
a on to nezvedal.
To už bylo 1. září a měl být zpátky.
Rozčilovalo mě, že nemůžu mluvit se svými dětmi.
Volala jsem z nemocnice opakovaně, ale nebral mi to.
Bylo to trochu znepokojivé, nicméně nebylo to u něj neobvyklé.
Pasivně agresivní způsob,
jak mi zabránit mluvit s dcerou na její narozeniny.
Tak jsem ten večer Ahmedovi napsala, ať za mě Amině popřeje všechno nejlepší.
To úterý, 2. září,
šla Amina poprvé na druhý stupeň školy
a Belel se vracel do své třídy.
Říkala jsem si, že když budou děti ve škole,
všechno bude v pořádku.
Ale ráno jsem zavolala do obou škol.
Řekli mi, že tam děti nejsou a že ten den nepřišly.
To mě opravdu zneklidnilo,
byla jsem vyděšená, naštvaná,
zraněná a měla jsem o děti opravdu velký strach.
Potíž byla v tom, že jsem byla na detašované klinice,
kde jsem byla jediný anesteziolog, a měla jsem pacienty.
Nemohla jsem odejít.
Ten den jsem kontaktovala policii a obvolala všechny nemocnice v Torontu,
jestli náhodou neměli nějakou nehodu.
A pak jsem zavolala Ahmedovu otci do Egypta,
jestli neví, kde Ahmed je a co se stalo.
Vůbec nevěděl, o čem to mluvím.
A zůstal v klidu, což nenechávalo v klidu mě.
Byl to pro mě varovný signál, že určitě něco ví.
Zavolala jsem proto Daphney, jestli by nezajela k Ahmedovi.
Když jsem k domu přijela, nebyla tam žádná auta,
nikdo nebyl doma,
byly zatažené závěsy.
Tak jsem šla za dům.
Tam byla poodhrnutá záclona.
Nahlédla jsem francouzskými dveřmi
a věděla jsem, že se stalo něco zlého.
Zavolala jsem Rebecce a řekla jí,
že dům je prázdný, úplně prázdný.
Řekla mi, že je všechno pryč. Nic tam nezbylo.
Vtom se něco utrhlo
a já jsem padala volným pádem.
Jinak se to popsat nedá.
O všechno přijdete a váš svět se obrátí vzhůru nohama.
Nevíte, co se děje.
Ale vzápětí za mnou přišli, že musíme intubovat pacienta,
takže jsem se hned vrátila k práci.
Brečela jsem. Nemohla jsem přestat.
Chirurg a celý tým se ptali: „Jsi v pořádku?“ Řekla jsem, že ne.
„Nevím, kde jsou moje děti.“
Jako kdyby mě někdo zároveň rozdrtil, uvrhl do paniky
a rozřízl mě jako rybu.
V ten pátek
mě policie okresu James City informovala,
že byly nalezeny údaje o letu a je jasné,
že Ahmed s dětmi necestoval do Kanady.
Ve skutečnosti letěli z JFK do Kyjeva
a z Kyjeva do Istanbulu.
To byl opravdu šok.
Vyděsilo mě to tak, že to nedokážu popsat slovy.
FBI, BUDOVA J. EDGARA HOOVERA
FBI se do vyšetřování případu zapojila v září 2014.
Jakmile byla FBI informována,
že Aminu a Belela jejich otec unesl,
soud pro Východní Virginii na Ahmeda vydal federální zatykač
za dva mezinárodní únosy rodičem.
Jednak Belela, jednak Aminy.
Jedním z prvních kroků na začátku vyšetřování
bylo důkladné přezkoumání jeho financí,
zda nějaká stopa nepovede k Ahmedovi a dětem.
Když jsem si prošla bankovní výpisy a výpisy karetních transakcí od FBI,
byl to pro mě šok.
Ahmed si zaplatil na horách kurz přežití.
Byl v střeleckém klubu, aby se naučil střílet, a to několikrát.
Nikdy nebyl fanatik do zbraní.
Trénink přežití je užitečný pro každého, kdo chce překročit hranice,
podnikat něco pěšky, strávit několik dní venku.
Také nakoupil různé vybavení na táboření,
například spacáky, kotníkové boty pro děti,
a poslal si je do zahraničí.
Jsou to drobnosti, které ukazovaly, že to nebyl chvilkový nápad.
Když opouštěl zemi, měl promyšlený plán.
Potřebovala jsem svoje děti najít.
PROSINEC 2014
Opakovaně jsem kontrolovala Aminin e-mail.
Tablet, který děti měly s sebou,
stahoval maily z její adresy v prosinci 2014.
Když jsem se podívala na IP adresu, na které tablet byl,
nacházela se v provincii Hatay poblíž města Reyhanli,
což je jižní cíp Turecka přímo na hranici se Sýrií.
Blízko válečné zóny.
To mě vyděsilo.
To mě opravdu vyděsilo, protože jsem si pomyslela: Co to znamená?
Chce se Ahmed přidat k něčemu,
k čemu by se přidávat neměl, a zatáhnout do toho děti?
Možná je s dětmi na hodně nebezpečných místech
a já nevím, kde jsou.
Nemůžu jim už zajistit bezpečí.
Nevíme, kam mířil.
A jestli si Ahmed změnil jméno, změnil jméno dětem,
vytvořil nové identity.
To všechno je možné.
Možná právě proto se nedají vypátrat.
Aktivně jsem začala hledat způsob, jak se k dětem dostat.
Najala jsem si tři různé soukromé vyšetřovatele
a kontaktovala kongresmany a senátory.
Založila jsem webovou stránku, kde jsem mohla říct: „Hledám své děti.
Pokud něco víte, ozvěte se mi.“
Ale zdálo se, že nic z toho nikam nevede.
To se změnilo v září 2015, asi rok potom, co Ahmed děti unesl.
Přišel mi e-mail, který měl v předmětu „Děti jsou v pořádku“.
Byl od Ahmeda.
„Jen jsem ti chtěl napsat, že se mají dobře a vedou si skvěle.
Žijeme na malé farmě a oni jsou z toho nadšení.
Jsou tu nejrůznější zvířata, takže mají o zábavu postaráno.
Chápu, že se na mě zlobíš, ale nedala jsi mi jinou možnost.
Už dávno jsem věděl, že požádáš o rozvod,
a nechtěl jsem čekat, až si někde najdeš práci
a dostaneš je do péče.
Až budou dost staří a rozeznají správné od špatného,
kontaktují tě.
A ve správném věku se rozhodnou, kde chtějí žít.“
Ten mail mě doháněl k zuřivosti.
Na jednu stranu byla úleva vědět, že děti jsou naživu.
Také mi ale bylo jasné, že jsou vedeny k tomu,
aby přijaly přístup k životu, který Ahmed považuje za správný,
a že je bude ovlivňovat tak,
že mě zřejmě nikdy nebudou chtít kontaktovat.
Přišlo se na to, že e-mailová adresa pro obnovení účtu
je jednou z Ahmedových e-mailových adres.
Mail byl evidentně od něj
a byl napsán ve stejné oblasti v Turecku,
odkud se předtím kontroloval Aminin e-mail.
Z toho malého cípu poblíž Sýrie.
Získala jsem kontakt na tureckého detektiva
a ten se vydal do jižního Turecka k syrské hranici,
aby tam děti hledal
na základě IP adresy z toho e-mailu.
Našel internetovou kavárnu, které mohla patřit,
ale nezjistil žádné informace
nad rámec toho, co zjistilo ministerstvo zahraničí, policie a FBI.
Takže jsme celkem dlouho neměli vůbec nic.
To bylo opravdu těžké období.
Pak jsem zjistila, že Ahmed v roce 2016 požádal o egyptský občanský průkaz.
A uvedl přitom adresu svých rodičů v Gize.
Pokud to je pravda,
pak podle Ahmedova e-mailu z roku 2015,
kde píše, že jsou na farmě se zvířaty,
a podle Rebečina povědomí, že Ahmedův otec také má farmu
na půl cesty mezi Káhirou a Alexandrií,
je to zřejmě naše nejlepší vodítko a podle něj jsou v Egyptě.
Takže jsem najala vyšetřovatele,
který by v Egyptě zjistil,
jestli tam nezanechali nějakou stopu
nebo jestli je někdo neviděl u Ahmedových rodičů,
ale na nic nepřišel.
Chtěla jsem se rozjet do Egypta,
ale varovali mě, abych tam nejezdila.
V zahraničí nemám ochranu.
Každý může vznést jakékoliv obvinění.
Podle toho, co jsem slyšela, by to nebylo rozumné.
Skutečnost, že je Ahmed zřejmě v zahraničí,
situaci značně komplikuje, protože konkrétně v Egyptě
únos rodičem není trestný čin.
Ahmed je biologický rodič.
Jsou to jeho děti, stejně jako Rebečiny.
Otec může rozhodovat o tom, co s dětmi udělá.
Já jako matka nemám žádnou možnost, jak děti dostat zpátky,
ani jak si s nimi vynutit komunikaci.
Skutečně se nemám kam obrátit
a to je strašně nespravedlivé.
Nevím, proč Rebeku nekontaktovali,
ale říkám si, jestli si nevymyslel nějakou nehodu
a neřekl dětem, že je mrtvá.
Nebo jestli jim nezakázal internet,
protože je absolutně vyloučeno,
že by Amina a Belel mámu nekontaktovali.
Zbožňovali ji a ona zbožňovala je.
„Čtvrtého ledna 2017.
Beleli, dneska máš narozeniny,
a i když jsem smutná, že nejsem s tebou,
doufám, že jsi obklopený štěstím, nadějí, radostí a laskavostí.“
Ta ztráta, to, že nemám své děti, je obrovská.
Bylo by ochromující, kdybych tu bolest cítila vždy,
když vstoupím do domu.
A proto jim každý den píšu do deníku
a tehdy si dovolím cítit a mít pocit, že jsem v jejich blízkosti.
Píše jim každý den.
Je to pro ni osobní. Jsou to její děti.
Nezasloužila si o ně přijít.
Proto mi láme srdce, že to trvá tak dlouho
a že se nám nepodařilo dát jí odpovědi,
které si ona a její děti zaslouží.
Ony za to nemůžou
a zaslouží si vědět, že matce na nich záleží.
Mami!
Oba mi tolik chybíte, Amino a Beleli.
A já...
doufám, že budu mít příležitost poznat ty, kteří z vás vyrostli,
ty, kterými teď jste,
to, jak jste určitě úžasní, jak vás zajímá svět.
AMINA A BELEL JSOU JEN DVĚ Z TISÍCŮ DĚTÍ,
KTERÉ KAŽDÝ ROK VE SPOJENÝCH STÁTECH UNESE RODIČ.
ABDUL KHAN HLEDÁ SVÉHO SYNA AZIZE OD ROKU 2017.
Aziz se narodil 13. listopadu 2010.
Ten den mi změnil život.
Ten den, kdy se narodil, jsme tam byli všichni.
Aziz byl největší požehnání naší rodiny.
Přinesl nám do domu obrovskou radost.
Jupí!
A Abdul s ním moc rád trávil čas.
Běž! Chyť ho!
Panebože! Chyť ho!
Jeď doleva!
Azizova matka Rabia se narodila v Columbusu v Georgii.
Její rodina původně pochází z Indie a Pákistánu.
Seznámili jsme se v Alabamě za studií,
a vlastně nás představila moje máma.
Rabia studovala na vysoké.
Je velmi silná osobnost.
Je to člověk, který jasně dá najevo, co chce,
a vyžaduje to.
Protože mám také silnou osobnost,
přitahovalo nás to k sobě.
Během několika let jsme si uvědomili, že se chceme vzít.
Když se narodil Aziz, bydleli jsme u mých rodičů v New Orleansu.
Ty jo!
Ale Rabia s nimi moc nevycházela.
Bylo jasné, že u nich dál bydlet nemůžeme.
Tak jsme se odstěhovali.
Jsem pulmonolog a pracuji na jednotce intenzivní péče
a Rabia nejdřív pracovala ve stejné nemocnici jako já,
velmi krátce, a pak dala výpověď.
Potom pracovala v místním onkologickém centru.
Pak skončila i tam.
Vždycky si našla nějaký důvod, proč změnit práci.
Někdo se jí tam nelíbil nebo neměla ráda šéfa.
Byla celkově velmi rezervovaná
a člověk nikdy neměl pocit, že ji opravdu zná.
Jak Aziz rostl, začali jsme mít spoustu problémů.
Hádky byly skoro na denním pořádku.
Hádali jsme se i před Azizem.
Proto jsme se v dubnu 2014 rozhodli rozejít.
Požádala o návrat do Atlanty,
protože tam měla podporu rodiny.
Já jsem zpočátku souhlasil,
protože kdyby potřebovala pomoct s Azizem,
bylo to rozumné.
A ona se tvářila jako:
„Na manželství pracujeme. Pokusme se to spravit.“
Bylo to těžké,
ale v podstatě jsme se střídali každý druhý víkend,
takže jsem si říkal, že je to dočasné.
A pak po několika měsících zčistajasna
Abdulovi přišly rozvodové papíry.
Byl to šok.
Všechno se změnilo.
Rabia dělala obstrukce
a snažila se mi bránit v kontaktu s Azizem.
Na mé víkendy plánovala fotbalové zápasy
a vymlouvala se, že je nemocný.
Chtěla, aby se se mnou nestýkal.
Zdá se, že celé tohle období se scházela s právníky.
Zajímala se o opatrovnictví.
Promýšlela, co musí udělat,
aby si Azize mohla nechat v Atlantě.
Hlavním Rabiiným cílem bylo,
aby Aziz se svým životem v New Orleansu neměl nic společného.
A když pak podala žádost o rozvod,
znemožnila Abdulovi vídat se s Azizem
a on musel jít k soudu
a nechat jí doručit papíry...
Rabio.
...aby ji informovali, že Abdul má právo scházet se se svým dítětem.
Manželství bylo rozvedeno v roce 2015.
RODINA KHANOVÝCH
Ale Rabia pořád Azizovi znemožňovala kontakt s tátou.
Proto jsem začal intenzivně usilovat o posouzení opatrovnictví.
Chtěl jsem mít právo
trávit se synem tolik času, kolik mi bylo dovoleno.
Asi o rok později posudková komise doporučila,
aby byl Aziz svěřen mně, protože měli dojem,
že mi Rabia nedovoluje trávit s ním čas, který mi byl určen,
a být mu dobrým tátou.
Když Rabia zjistila,
že Aziz bude Abdulovi svěřen do plné péče,
obrátila se na soud
a vznesla proti Abdulovi hrozná nepodložená obvinění z týrání.
Obrátila se na trestní soud
a obvinila mě a moji rodinu, že Azize týráme,
aby posouzení opatrovnictví oddálila.
Celé se to proměnilo v tornádo, kterého se účastnilo mnoho právníků,
a následovalo vyšetřování trvající asi rok a půl.
Ale strašně těžké bylo to, že jsem se s Azizem nemohl scházet.
To bylo opravdu těžké.
A jak to soudní řízení pokračovalo,
zjistili jsme, že Rabia má vztah s někým jiným.
Elliot Bourgeois byl její kamarád z vysoké školy.
Ke konci našeho manželství, když jsme měli problémy, si telefonovali.
Takže znovu navázali kontakt někdy v době, kdy naše manželství končilo.
Elliot začal chodit s Rabiou k soudu.
A díky tomu jsme zjistili, že se Elliot a Rabia vzali.
Nebyl právník, ale ona vyhodila tři nebo čtyři právníky.
Jejich právníky se stali oni dva a u soudu se zastupovali sami.
Postupem času každý soudce, před kterého předstoupili,
prohlédl jejich lži a manipulaci.
Nakonec po 18 měsících důkladného vyšetřování
si okresní prokurátor v Atlantě uvědomil, že obvinění jsou smyšlená
a že by měl být Aziz svěřen do péče mně.
Měli jsme se sejít 28. listopadu 2017 v soudní síni v Atlantě
a tehdy měla být zrušena všechna omezení.
Povedlo se to. Měl jsem z toho radost.
Přišli jsme do soudní síně v Atlantě a čekali na jednání.
Přišel soudce a Rabia nikde.
V rodině došlo k chvilkové panice,
ale řekli jsme si: Rabia je prostě Rabia.
Vymyslí něco dalšího, čím se to pokusí prodloužit.
Čekali jsme několik hodin a doufali, že má jen zpoždění.
Ale Rabia nepřišla.
Od soudu jsem odešel.
Bez syna.
Měl jsem obavy. Zavolal jsem do jeho školy.
Tam mi řekli, že ho neviděli už týden.
Nepřišel do školy už týden před Díkůvzdáním.
Naposledy ho viděli v pátek předtím.
Volal jsem její rodině a nezvedali mi to.
Nakonec nám došlo, že ho unesla.
Přesně o to šlo.
Unesla ho a zmizela.
Ničilo nás to.
Bylo to hrozné.
Byli jsme zmatení.
Bylo to jak zlý sen.
A Abdul byl vyděšený.
Jako by mu někdo vyrval srdce z těla.
Vždycky říkal, že nejtěžší je to pro něj v noci,
když je ticho.
Tehdy měl čas uvažovat
o svém životě s Azizem.
Pamatuju si, jak jsem Azize viděl naposledy.
Byl březen 2016.
Byl normální víkend.
Byla legrace, udělali jsme hodně fotek.
Ale řekl jsem: „Hele, Azizi, budeš muset jít.“
Posadil jsem ho do auta
a on vždycky...
zvedl ruce a řekl:
„Tati, za kolik dní tě zase uvidím?“
Ještě pět dní.
Odjeli a já jsem si říkal:
Uvidím tě za pět dní, protože to je můj víkend.
Jsou jarní prázdniny.
Teď už je to víc než čtyři roky.
Říkali jsme si, že je Rabia blázen.
Podle nás byla pomstychtivá,
ale nikdy nás nenapadlo, že je schopná něčeho takového.
Najímali jsme si jednoho detektiva za druhým.
V Atlantě, New Orleansu,
na dalších místech po celé zemi, abychom zjistili o Azizovi cokoliv.
Všichni mi jako první věc řekli,
že se do toho musí vložit federální složky,
aby vyšetřily Azizův únos,
ale že na Rabiu musí být vydán zatykač za závažný trestný čin.
Zpočátku se policejní složky nemohly dohodnout,
jestli případ patří Atlantě, nebo New Orleansu.
Nakonec po dvou letech vydal soud příkaz ve věci trestného činu
na Rabiu za únos Azize.
Jakmile byl na Rabiu vydán zatykač za únos,
vložil se do případu Úřad maršálů.
Úřad maršálů se do věci zapojil na začátku roku 2020.
Bylo to v době,
kdy od vlastního zmizení uplynuly asi tři roky.
Takže jsme už na začátku měli hodně velký hendikep.
Provedli jsme v několika státech několik výslechů.
Zástupci maršála ze Severní Georgie se vydali do Duluthu
a pokusili se vyslechnout Rabiinu matku a otce.
Při výslechu byli vyhýbaví
a zdálo se, že jim nedělá starosti, kde je jejich dcera,
kde je jejich vnouče a kde se nachází Elliot.
Se vším nás odkazovali na právního zástupce.
Při rozhovoru s maršály
jsem pochopil, že to Rabia s Elliotem naplánovali.
Chladně a vypočítavě.
Rabia s Elliotem vzali Azize ze školy deset dní před 28. listopadem.
Svoje auta prodali atlantské firmě CarMax.
Elliot dal výpověď v práci.
Oba zrušili mobil, bankovní účty,
smazali všechny účty na sociálních sítích a zmizeli.
Pokud získali novou identitu, mohli si najít nové zaměstnání.
Možná mohli získat úvěr, vytvořit si nový životní styl.
Nebylo by to poprvé.
Nebo kdyby je někdo financoval, mohli by žít i z hotovosti.
Mohli jim pomoct kamarádi. Mohla jim pomoct rodina. Nevím.
To je den, kdy se narodil.
Bože.
Udělali jsme všechno, na co jsme přišli,
abychom našli jakoukoliv stopu Azize, Rabie a Elliota.
Jeho smích...
...byl nakažlivý.
- Byl všechno. Nakažlivý. - Jo.
Víme jen, že v roce 2017 prodali auta,
nenašli jsme ale zatím žádné důvěryhodné vodítko.
Proto je to tak těžké.
Ani po čtyřech letech nemáme žádné stopy.
Ale jestli si myslíte, že toho necháme,
jestli si myslíte, že Abdul nebo já
nebo moje rodina přestane Azize hledat,
tak se šeredně mýlíte,
protože my si nikdy, nikdy neodpočineme,
dokud se nevrátí.
Když Aziz zmizel,
čas se doslova zastavil.
Takže pro mě odešel včera.
Myslím na něj každý den
a každý den dělám něco pro to, abych ho našel.
Budu bojovat, dokud ho neuvidím.
Jednou vejde do dveří
a já budu stát před ním.
Je načase, aby se vrátil domů.
POZNÁVÁTE TYTO TVÁŘE?
POHŘEŠOVANÁ OSOBA HLEDANÁ OSOBA
POHŘEŠOVANÉ OSOBY
HLEDANÁ OSOBA
MÁTE-LI INFORMACE O NĚKTERÉM Z TĚCHTO POHŘEŠOVANÝCH DĚTÍ
NEBO O JEJICH ÚDAJNÝCH ÚNOSCÍCH, VOLEJTE +1 800 843 5678
PIŠTE NA HOTLINE@NCMEC.ORG NEBO NAVŠTIVTE
UNSOLVED.COM
Překlad titulků: Miroslav Pošta