EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Nej!
Åh nej!
Min søn var hele min verden,
og en dag finder jeg ham.
Alt var smidt ud, og hele huset var gjort rent.
De var bare væk. Der var intet tilbage.
Hold da op.
Han tog børnene.
Hver dag håbede vi, han kom tilbage, men intet skete.
Han var sporløst forsvundet.
Alt blev vendt på hovedet,
og alt, hvad jeg troede var sandt, er ikke sandt.
Der er ingen kidnapningsmanual.
Marty, det er din tur!
Du må ikke gå ned.
Du kan gøre, hvad du vil.
Når jeg drømmer om mine børn,
er de sommetider i knibe, og jeg må hen til dem.
Og sommetider er vi bare sammen og laver det,
vi holder af at lave sammen.
I den tid...
...er de i live,
og de er sammen med mig.
Så jeg elsker at drømme om mine børn, for så er de der.
ALT OM MIG!
Jeg mødte Ahmed Kandil, da jeg var 28, og han var 30.
Min plan var at studere medicin,
og han var i gang med at tage en MBA for at arbejde mere med finans.
På vores første dates dyrkede vi sport,
det var fodbold, volleyball eller racquetball.
Vi gik tit ud og dansede.
Hver fredag dansede vi swingdans.
Vi dansede alle mulige danse, det var virkelig sjovt.
Ahmed voksede op i Kairo. Han er muslim.
Jeg voksede op i Berlin, og min baggrund var kristen.
Men det, som førte os sammen,
var vores opvækst i middelklassen,
så vi havde nogle fælles værdier,
selv om vores religiøse baggrunde var forskellige.
Ahmed og jeg var sammen et par år, før vi blev gift.
Og ni måneder senere
blev min datter, Amina, født 1. september 2003.
Tre uger før var jeg begyndt på medicinstudiet.
Og mellem andet og tredje år
blev min søn, Belel, født 4. januar 2006
Amina er et varmhjertet menneske.
Hun er lidt mere genert end sin bror,
men hun har en indre styrke, som af og til viser sig.
Belel er mere udadvendt og til sjov.
Og han charmerede alle
Rebecca og jeg mødtes første dag i turnusforløbet i Boston
og fik begge efterfølgende arbejde i Virginia.
Da Rebecca og Ahmed flyttede til Virginia...
...spiste vi middag hver onsdag.
Hej!
Børnene overnattede hos hinanden.
Spilleaftner.
Ahmed var altid meget imødekommende.
Han passede børnene godt.
Han var en god far.
Men på det tidspunkt arbejdede han ikke.
Han havde arbejde i Boston,
som han mistede under finanskrisen.
Efter 2008 var finansverdenen ikke en god branche at være i.
Fra da af
viste Ahmed ingen interesse for at få et job.
Han smilede mindre og var mindre positiv
og var slet ikke åben overfor samtale eller diskussion.
Han bedømte mig på forholdet til børnene
og min funktion som mor
mere end som kvinde eller professionel.
Så han var ikke, som da jeg mødte ham.
Ahmed kunne leve med tingene, som de var,
men jeg var ikke lykkelig.
Så Ahmed og jeg blev separeret i juni 2013.
Efter separationen
havde jeg børnene to hverdage. Ahmed havde dem de øvrige hverdage.
Og vi deltes om weekenderne.
Ahmed prøvede at gøre det meget svært for Rebecca at se Amina og Belel,
fordi det var Rebecca, som arbejdede.
Han bevægede sig også i en meget mere konservativ, religiøs retning,
og Amina og Belel gik i moskéens skole om lørdagen.
Så det stod klart,
at Ahmed fulgte én kurs med hensyn til børnenes opdragelse,
og min kurs var en helt anden.
28. AUGUST 2014 14 MÅNEDER EFTER SEPARATIONEN
Det var torsdagen før Labor Day.
Børnene skulle med Ahmed til Toronto for at besøge et college
til deres fætter.
Han sagde, han ville komme hjem 1. september, om mandagen,
på Aminas fødselsdag.
Hun fyldte 11 år.
Da regnede han med at være tilbage i landet.
Da Ahmed kom for at hente børnene,
sad vi i sofaen og så noget på iPad'en.
Belel løb straks hen til hoveddøren
og viste det til sin far og løb så ud til bilen.
Jeg sagde til Amina, det var tid til at tage af sted.
I døren gav hun mig et kram og to kys.
Jeg sagde, hun skulle hygge sig i Toronto med sine fætre og kusiner,
og at jeg glædede mig til at ønske hende tillykke med fødselsdagen inden længe.
Jeg så dem køre væk.
Det var sidste gang, jeg så mine børn.
29. AUGUST 2014 DAGEN EFTER
Om fredagen, dagen efter børnene blev hentet om aftenen,
skrev jeg til Ahmed, at jeg ville ringe til Amina på hendes fødselsdag.
Han bekræftede, han kom hjem den første.
Jeg var ikke i kontakt med dem lørdag og søndag,
men om mandagen ringede jeg flere gange til hans mobil,
Han tog den ikke.
Og den dag burde han have været tilbage.
Det var frustrerende ikke at kunne komme i kontakt med børnene.
Jeg ringede flere gange fra hospitalet og fik intet svar.
Det var lidt foruroligende, selv om det ikke var usædvanligt for ham.
Han ville ikke lade mig tale med min datter på hendes fødselsdag.
Om aftenen skrev jeg og bad Ahmed ønske Amina tillykke med fødselsdagen.
2. SEPTEMBER 2014 AMINA OG BELELS FØRSTE SKOLEDAG
Om tirsdagen den 2. september
skulle Amina starte i mellemskolen
og Belel skulle tilbage i grundskolen.
Jeg tænkte, at hvis børnene var i skole,
var alt godt.
Jeg ringede til begge skoler den morgen.
De fortalte, de ikke var mødt.
Da blev jeg virkelig bekymret,
panikslagen og vred
og såret og meget urolig for børnene.
Problemet var, at jeg var på min satellitklinik,
hvor jeg er eneste narkoselæge, og jeg havde patienter.
Jeg kunne ikke gå derfra.
POLITI
Jeg kontaktede politiet og samtlige hospitaler i Toronto for høre,
om de havde været ude for en ulykke.
Så ringede jeg til Ahmeds far i Ægypten.
Jeg spurgte ham, hvor Ahmed var, og hvad der var sket.
Han anede ikke, hvad jeg mente.
Og han var ikke bekymret, hvilket bekymrede mig.
For mig var det et klart tegn. på, at han må have vidst noget.
Så ringede jeg til Daphne og spurgte, om hun ville tjekke Ahmeds hus.
Da jeg kom hen til huset, holdt der ingen biler.
Der var ingen hjemme.
Man kunne ikke se ind gennem vinduerne.
Så jeg gik om på bagsiden af huset.
Et gardin var trukket til side,
og jeg så ind gennem en glasdør,
og jeg vidste, der var sket noget slemt.
Jeg ringede til Rebecca og fortalte hende,
at huset var tomt, helt tomt.
Hun fortalte, at alt var væk. Der var intet tilbage.
Min verden ramlede,
og jeg var i frit fald.
Det kan ikke siges anderledes.
Alt bliver flået fra en og vendt op og ned.
Jeg forstod ingenting.
Et øjeblik efter skulle en patient intuberes,
så jeg vendte tilbage til arbejdet.
Jeg kunne ikke holde op med at græde.
Operationsholdet spurgte, om jeg var okay. Jeg svarede: "Nej.
Jeg ved ikke, hvor mine børn er."
Jeg var på samme tid ulykkelig og i panik
og bare knækket midt over.
5. SEPTEMBER 2014 OTTE DAGE EFTER AMINA OG BELEL TOG AF STED
Om fredagen
forklarede politiet i James City, at de havde passagerlisterne,
og Ahmed og børnene var ikke fløjet til Canada.
De var fløjet fra JFK til Kyiv
og fra Kyiv til Istanbul i Tyrkiet.
Det var virkelig rystende,
og det skræmte mig helt ubeskriveligt.
J. EDGAR HOOVER FBI-BYGNINGEN
FBI gik ind i sagen i september 2014,
og straks FBI havde fået besked om,
at Amina og Belel var blevet bortført af deres far,
blev der udstedt en national arrestordre på Ahmed
af en domstol i Virginia vedrørende to børnebortførelser.
En for Belel og en for Amina.
Et af efterforskningens første skridt var
en grundig gennemgang af hans økonomi
med henblik på at finde noget, som kunne lede til Ahmed og børnene.
Da jeg fik udtogene for bankkonti og kreditkort fra FBI,
blev jeg rystet.
Ahmed havde været i en overlevelseslejr i bjergene.
Han havde flere gange besøgt en skytteforening for at lære at skyde.
Han var aldrig våbenfanatiker.
Overlevelsestræning kan være en god hjælp, hvis man skal krydse grænser,
færdes til fods, tilbringe nogle dage i det fri.
Han havde også købt campingudstyr,
deriblandt soveposer, støvler til børnene,
og han sendte det til udlandet.
Det indikerer, at Ahmed ikke tog børnene efter en pludselig indskydelse.
Han havde lagt en plan, før han forlod landet.
EFTERLYSNING
Men nu måtte jeg finde mine børn.
TRE MÅNEDER EFTER AMINA OG BELEL FORSVANDT
Jeg tjekkede Aminas mailkonto flere gange,
og tabletten, som børnene havde,
var blevet brugt til at tjekke Aminas mailadresse i december 2014.
Da jeg så på tablettens IP-adresse,
befandt den sig i Hatay-provinsen nær byen Reyhanli
i det sydlige Tyrkiet nær grænsen til Syrien.
Det var nær en krigszone.
Det skræmte mig.
Det skræmte mig virkelig, for jeg tænkte: "Hvad betyder det?"
Ville Ahmed deltage i noget, han ikke burde, og trække mine børn ind i det?
Måske befandt han sig et farligt sted med mine børn,
og jeg vidste ikke hvor.
Jeg kunne ikke beskytte dem.
Vi ved ikke, hvor han ville hen.
Ahmed kan have ændret sit navn, børnenes navne, skabt nye identiteter.
Det er alt sammen muligt.
Det kan være grunden til, de ikke kan spores.
Jeg har prøvet at finde en måde at komme i kontakt med mine børn på.
Jeg har hyret tre privatdetektiver,
og jeg har kontaktet kongresmedlemmer og senatorer.
Jeg lavede en hjemmeside og skrev: "Jeg leder efter mine børn.
Hvis du ved noget, så kontakt mig."
Men intet af det førte til noget.
Ikke før i september 2015, et år efter Ahmed havde bortført børnene.
Jeg fi en mail med overskriften: "Børnene er okay."
Og den var fra Ahmed.
"Vil bare fortælle, at de har det pragtfuldt.
Vi bor på en lille gård, og de elsker det.
De har forskellige dyr, og det holder dem beskæftiget.
Jeg ved, du må være vred på mig, men du gav mig intet valg.
Jeg vidste, længe før du bad om skilsmisse, at det var på vej,
og jeg ville ikke vente, til du fandt et job
og fik fuld forældremyndighed.
Når de er gamle nok til at skelne mellem rigtigt og forkert, kontakter de dig.
Og når de er gamle nok, kan de beslutte, hvor de vil bo."
Det var en frustrerende mail.
Det var en lettelse at få at vide, at mine børn var i live.
Det stod også klart, at børnene blev kraftigt påvirket
til at antage det livssyn, Ahmed fandt passende.
Og han ville påvirke dem i en grad, så de næppe ville kontakte mig.
Man fandt ud af, at adressen til gendannelsesmailen
var en af Ahmeds kendte mailadresser.
Den var helt klart fra ham,
og den var sendt fra det område i Tyrkiet,
hvorfra Aminas mailadresse tidligere var blevet tjekket.
Det samme lille område nær Syrien.
Jeg kom i kontakt med en tyrkisk detektiv,
som tog til det sydlige Tyrkiet nær grænsen til Syrien
og ledte efter børnene og IP-adressen på mailen.
Han fandt en internetcafé, den kunne stamme fra,
men fandt ingen oplysninger
udover dem, udenrigsministeriet, politiet og FBI fandt frem til.
I et stykke tid skete der ingenting.
Det var en meget svær periode.
Så fandt jeg ud af, at Ahmed havde ansøgt om et ægyptisk ID-kort i 2016.
Og han registrerede sig på sine forældres adresse i Giza.
Hvis det er sandt,
er der også Ahmeds mail i 2015,
hvor han skrev, de boede på en gård med dyr,
og Rebeccas opfattelse af, at Ahmeds far ejer en gård
beliggende mellem Kairo og Alexandria.
Det er vores bedste indikation af, at de befinder sig i Ægypten.
Så jeg hyrede en detektiv, som samarbejdede med folk i Ægypten
for at se, om der var spor efter børnene,
eller om de var blevet set nær Ahmeds forældre.
Men de fandt ikke noget.
Jeg ville gerne til Ægypten, men det er blevet kraftigt frarådet.
Jeg nyder ingen beskyttelse i udlandet.
Enhver kan anklage mig for noget.
Så det er en meget uklog idé.
Vores formodning om, at Ahmed er i udlandet,
besværliggør tingene meget, for i Ægypten
er børnebortførelse ikke en forbrydelse.
Han er en biologisk forælder.
De er hans børn, ligesom de er Rebeccas.
Faren kan bestemme, hvad han vil gøre med børnene.
Som mor har jeg ingen mulighed for at få børnene tilbage
eller ret til at kommunikere med dem.
Der er ingen muligheder.
Og det er dybt uretfærdigt.
Jeg ved ikke, hvorfor de ikke har kontaktet Rebecca,
men han kan have foregivet, der skete en ulykke,
og fortalt børnene, at hun er død,
eller har forbudt dem at bruge internettet,
for det er helt utænkeligt,
at Amina og Belel ikke ville have kontaktet deres mor.
De elskede deres mor, og deres mor elskede dem.
"4. januar 2017.
Belel, det er din fødselsdag,
og jeg er ked af, jeg ikke er hos dig.
Jeg håber, du oplever glæde, håb, sjov og venlighed."
Savnet over ikke at have mine børn er stort.
Det ville være ødelæggende at føle det,
hver gang jeg kom hjem.
Så jeg skriver til dem i en dagbog hver dag,
og da tillader jeg mig at føle.
Og at føle mig tæt på dem igen.
Hun skriver til dem hver eneste dag.
Det går hende på. Det er hendes børn.
Hun fortjente ikke, at de blev taget fra hende.
Jeg føler med Rebecca, for i al den tid
har vi ikke kunnet give hende de svar,
som hun og børnene fortjener.
Det er ikke deres skyld,
og de fortjener at vide, at deres mor elsker dem.
Mor!
Jeg savner jer begge meget, Amina og Belel.
Og...
...jeg håber, jeg får lov til at se, hvem I har udviklet jer til.
Hvem I er nu.
I må være dejlige og nysgerrige på verden.
AMINA OG BELEL ER KUN TO UD AF TUSINDVIS AF BØRN,
SOM BLIVER BORTFØRT AF EN FORÆLDER I USA HVERT ÅR.
ABDUL KHAN HAR LEDT EFTER SIN SØN, AZIZ, SOM HAR VÆRET FORSVUNDET SIDEN 2017.
Aziz blev født 13. november 2010.
Den dag ændrede mit liv.
Vi var der alle, da han blev født,
og Aziz var vores families største velsignelse.
Han bragte så meget glæde i vores hjem...
Yay!
...og Abdul elskede at være sammen med ham.
Kør! Efter ham!
Nøj! Efter ham!
Til venstre!
Aziz' mor, Rabia, blev født i Columbus i Georgia.
Hendes familie stammer fra Indien og Pakistan.
Vi mødtes i Alabama, da vi læste.
Min mor præsenterede os for hinanden.
Rabia var studerende.
Hun har en stærk personlighed.
Hun gør sig klart, hvad hun vil have
og gør krav på det.
Jeg har også en stærk personlighed, og vi blev tiltrukket af hinanden.
I løbet af få år indså vi, at vi ville giftes.
Da Aziz blev født, boede vi hos mine forældre i New Orleans.
Nøj!
Men Rabia havde svært ved at enes med dem.
Det var tydeligt, vi ikke kunne bo hos dem.
Så vi flyttede.
Jeg er lungemediciner på en intensivafdeling,
og Rabia arbejdede på samme hospital
i en kort periode, og så sagde hun op.
Så arbejde hun for en lokal kræftforening.
Så kvittede hun det job.
Hun fandt altid en grund til at skifte arbejde.
Der var nogen, hun ikke kunne lide.
Hun var meget reserveret,
og man følte aldrig, man egentlig kendte hende.
I takt med at Aziz blev ældre fik vi mange problemer.
Vi skændtes næsten daglig.
Vi skændtes foran Aziz
Så i april 2014 besluttede vi at flytte fra hinanden.
Hun ville gerne tilbage til Atlanta,
for der havde hun sin familie.
Jeg var enig med hende i starten,
for hvis hun havde brug for hjælp med Aziz, var det en god idé.
Hun gav indtryk af: "Lad os arbejde på at få ægteskabet til at fungere."
Det var svært for mig, men vi enedes om at tage hver anden weekend.
Jeg troede, det var midlertidigt.
Og så, efter flere måneder, ud af det blå
fik Abdul skilsmissepapirerne.
Det var et chok.
Alt ændrede sig.
Rabia satte hindringer i vejen,
så jeg ikke kunne se Aziz.
Han skulle spille fodbold i mine weekender,
og hun kom med undskyldninger om, at han var syg.
Hun forsøgte at forhindre ham i at se mig.
I den periode mødtes hun åbenbart med advokater.
Hun lærte om forældremyndighed.
Hun fandt ud af, hvad hun skulle gøre
for at holde Aziz i Atlanta.
Faktisk ønskede Rabia, at Aziz ikke havde forbindelse til sit liv i New Orleans.
Da hun havde indgivet skilsmissebegæring,
forhindrede Rabia Abdul i at se Aziz,
og han måtte gå rettens vej
og få på skrift til hende...
Rabia.
...at han havde ret til at se sit barn.
Skilsmissen blev endelig i 2015.
FAMILIEN KHAN
Men Rabia holdt stadig Aziz fra hans far.
Så skubbede jeg på for at få ændret forældremyndigheden.
Jeg ville have ret til at være så meget sammen med min søn som muligt.
Og omkring et år efter anbefalede familieretten,
at jeg fik forældremyndigheden over Aziz, for man mente,
at Rabia ikke lod mig få tid med og være en god far for Aziz.
Da Rabia fandt ud af,
at Abdul ville få forældremyndigheden over Aziz,
gik hun i retten
og anklagede grundløst Abdul for overgreb.
Hun gik til kriminalretten
med anklager om, at jeg og min familie begik overgreb.
Det var for at forsinke familierettens kendelses ikrafttræden.
Det udviklede sig til et inferno med en masse advokater,
og undersøgelserne tog halvandet år.
Men det svære var, at jeg ikke måtte se Aziz.
Det var hårdt.
Under de juridiske tovtrækkerier
fandt vi ud af, at Rabia havde haft et forhold til en anden.
Elliot Bourgeois var en ven, hun havde kendt siden college.
I den sidste tid af vores ægteskab
havde de ringet sammen.
Så mens vores ægteskab lakkede mod enden, genoptog de forbindelsen.
Elliot fulgtes med Rabia til retsmøderne.
Sådan opdagede vi, at Elliot og Rabia var gift.
Han var ikke advokat, men hun fyrede tre-fire advokater.
Hun og Elliot førte selv sagen,
og de repræsenterede sig selv under retsmøderne.
Og med tiden begyndte hver eneste dommer
at gennemskue deres løgne og manipulation.
Omsider, efter 18 måneders grundige undersøgelser,
indså anklageren i Atlanta, at alle anklagerne var falske,
og jeg ville få den fulde forældremyndighed.
Vi skulle mødes 28. november 2017 i en retssal i Atlanta,
og der ville alle restriktioner blive ophævet.
Det ville ske. Så vi glædede os.
28. NOVEMBER 2017
Vi ankom til retten i Atlanta. Vi ventede på vores sag.
Dommeren kom, og Rabia var der ikke.
Familien gik kortvarigt i panik,
men så tænkte vi: "Okay, det er typisk Rabia.
Hun vil forsøge noget andet for at forhale det."
Vi ventede i flere timer og håbede, at det var en forsinkelse.
Men Rabia kom ikke.
Jeg forlod domhuset,
og jeg havde ikke min søn.
Nu var jeg bekymret og ringede til hans skole.
De havde ikke set ham i en uge.
Han var ikke mødt i ugen op til thanksgiving.
De så ham sidst fredagen før.
Jeg ringede til hendes familie, og ingen svarede.
Så gik det op for os, at hun havde kidnappet ham.
Hun kidnappede ham og stak af.
Sønderknusende.
Rædselsfuldt.
Det var forvirrende.
De virkede uvirkeligt.
Og Abdul var rædselsslagen.
Det var, som om man havde flået hans hjerte ud.
Han sagde altid, at nætterne var værst.
I stilheden.
Da havde han...
...tid til at tænke.
Tænke på sit liv med Aziz.
Jeg husker, sidste gang jeg så Aziz.
Det var i marts 2016.
Det var en almindelig weekend.
Vi havde det sjovt og tog billeder.
Jeg sagde: "Aziz, du skal af sted."
Jeg satte ham i hendes bil.
Han plejede altid...
Han holdt hænderne op og sagde:
"Baba, hvor mange dage til vi ses igen?"
Fem dage.
De kørte, og jeg tænkte:
"Jeg ser ham om fem dage, for det er min weekend. Jeg har ferie."
Det er over fire år siden.
Vi troede, Rabia var tosset.
Vi troede, hun var hævngerrig,
men vi troede aldrig, at Rabia var i stand til den slags.
EFTERLYSNING
Vi hyrede privatdetektiver i Atlanta, New Orleans
og andre steder i landet for at få oplysninger om Aziz.
Det første folk sagde var,
at jeg måtte have iværksat en landsdækkende
efterforskning af Aziz' bortførelse,
men det kræver en arrestordre på Rabia.
Politiet kunne ikke blive enige om,
om jurisdiktionen var i Atlanta eller New Orleans.
Omsider, efter to år,
udstedte retten en arrestordre for kidnapning
på Rabia for Aziz' bortførelse.
Da Rabia var efterlyst for kidnapning,
gik U.S. Marshals ind i sagen.
U.S. Marshals blev involveret i starten af 2020,
og deres engagement
startede omkring tre år efter den faktiske forsvinden.
Så vi var bagud, da vi startede.
Vi udførte flere afhøringer i flere delstater.
Marshals fra Northern District of Georgia
tog til Duluth og forsøgte at afhøre Rabias mor og far.
De svarede undvigende,
og de virkede ligeglade med, hvor deres datter var,
hvor deres barnebarn var, eller hvor Elliot var.
De henviste til deres advokat.
Efter at have tale med U.S. Marshals,
fandt jeg ud af, at Rabia og Elliot havde planlagt det.
Det var kynisk og velovervejet.
Rabia og Elliot havde meldt Aziz ud af skolen
ti dage før 28. november.
De solgte deres biler til CarMax i Atlanta.
Elliot sagde sit job op.
De lukkede begge deres mobiltelefoner, bankkonti
og konti på sociale medier og forsvandt.
Hvis de får nye identiteter, kan de få nyt arbejde.
Måske få kreditværdighed, skabe et helt nyt liv.
Det er blevet gjort før.
Hvis nogen finansierer dem, kan de betale med kontanter.
Det kan være venner eller familie. Jeg ved det ikke.
Det er dagen, han blev født.
Gud.
Vi har gjort alt, vi kan komme i tanke om,
for at finde spor af Aziz, Rabia og Elliot.
Hans latter...
Var smittende.
- Var alt. Smittende. - Ja.
Udover salget af deres biler i 2017
har vi ingen klare spor af dem overhovedet.
Det er det, som gør det svært.
Efter fire år har vi ingen spor af dem.
Men hvis I tror, vi holder op...
Hvis I tror, at Abdul eller jeg
eller min familie nogensinde holder op med at lede efter Aziz,
så tager I grundigt fejl.
For vi helmer ikke,
før han er hjemme igen.
Da Aziz forsvandt,
gik tiden i stå.
For mig forsvandt han i går.
Jeg tænker på ham hver dag,
og hver dag prøver jeg at finde ham.
Jeg vil kæmpe, til jeg ser ham.
Og en dag kommer han ind gennem en dør,
og jeg står på den anden side.
Det er på tide, han kommer hjem.
GENKENDER DU DISSE ANSIGTER?
SAVNES - AZIZ KHAN F. 13/11-2010
EFTERSØGT - RABIA KHALID ARRESTORDRE: 2/1/2020
SAVNES - AMINA OG BELEL KANDIL F. 9/1-2003 - F. 4/1/2006
EFTERSØGT AHMED KANDIL - ARRESTORDRE 21/11/2014
SAVNES - CJ OG WILLIAM VOSSELER F. 9/12/1982 - F. 21/4/1984
EFTERSØGT - CHARLES VOSSELER ARRESTORDRE: 3/4/1987
SAVNES - LUIS ALDERETE-MARTINEZ F. 22/01/2012
EFTERSØGT -REGINA MARTINEZ ARRESTORDRE 18/2/2016
SAVNET - HIAIYU OG BIBYU CHIN F. 10/11/2011 - F. 24/9/2014
EFTERSØGT - FOONG CHIN ARRESTORDRE: 6/2/2019
SAVNES - KAYLA UNBEHAUN F. 5/1/2008
EFTERSØGT - HEATHER UNBEHAUN ARRESTORDRE: 28/7/2017
SAVNES - REUBEN BLACKWELL JR. F. 29/12/1992
EFTERSØGT- REUBEN BLACKWELL SR. ARRESTORDRE: 22/9/2000
SAVLES - TAMMY OG DIEGO FLORES F. 30/3/2004 - 28/7/2005
EFTERSØGT - FRANCISCO FLORES ARRESTORDRE: 18/1/2008
SAVNES -CHRISTOPHER OG LIZA ZAHARIAS F. 25/3/1984 - 18/8/1986
EFTERSØGT - SUSAN ZAHARIAS ARRESTORDRE: 17/2/1988
HVIS DU HAR OPLYSNINGER OM NOGEN AF DISSE FORSVUNDNE BØRN,
ELLER DERES PÅSTÅEDE BORTFØRERE, SÅ RING 1-800-THE LOST,
EMAIL HOTLINE@NCME.ORG ELLER GÅ IND PÅ
Tekster af: Henriette Saffron