סדרה תיעודית של NETFLIX -
לא!
אוי, לא!
הבן שלי היה כל עולמי,
ויום אחד עוד אמצא אותו.
השליכו הכול החוצה, וניקו את כל המקום.
הם פשוט נעלמו. לא נשאר דבר.
אלוהים אדירים.
הוא חטף את הילדים.
כל יום תקוותנו הייתה שהוא יחזור, אבל כלום לא קרה.
הוא נעלם ללא עקבות.
הכול התהפך,
וכל מה שהאמנתי שהוא נכון, התברר כלא נכון.
אין חוברת הדרכה לחטיפה.
מרטי, אתה ער!
אתה לא יכול לרדת.
אתה יכול לעשות מה שאתה רוצה!
כשאני חולמת על הילדים שלי,
לפעמים הם במצוקה, ואני צריכה להגיע אליהם.
ולפעמים אנחנו סתם מבלים ועושים דברים
שאנחנו אוהבים לעשות יחד.
באותו רגע...
הם בחיים,
והם איתי.
אז אני אוהבת לחלום על הילדים שלי כי אז הם ממש שם.
הכול על אודותיי! -
פגשתי את אחמד קנדיל כשהייתי בת 28, והוא היה בן 30.
תכננתי ללכת לבית ספר לרפואה,
והוא למד לתואר שני במנהל עסקים כדי להשקיע יותר זמן בפיננסים.
כשהתחלנו לצאת, כל הדייטים שלנו היו סביב ספורט,
שיחקנו כדורגל, או הצטרפנו לקבוצת כדורעף או סקווש.
אלוהים, הלכנו הרבה לרקוד.
בכל יום שישי, לפעמים סווינג החוף המזרחי, לפעמים סווינג החוף המערבי.
היו לנו כל מיני הרגלי ריקוד נהדרים, וזה היה ממש כיף.
אחמד גדל בקהיר. הוא מוסלמי.
אני גדלתי בברלין.
והרקע שלי נוצרי,
אבל מה שהרגשתי שממש קירב בינינו
היה ששנינו באנו מהמעמד הבינוני,
אז היו לנו אותם ערכים
אפילו אם באנו מרקע דתי שונה.
אחמד ואני הכרנו כמה שנים לפני שהתחתנו.
ואז, כעבור תשעה חודשים,
נולדה בתי אמינה ב-1 בספטמבר 2003.
כשלושה שבועות אחרי שהתחלתי ללמוד רפואה.
ואז, בין השנה השנייה לשלישית,
נולד בני בלל ב-4 בינואר 2006.
אמינה היא אדם כל כך חם.
היא קצת יותר ביישנית מאחיה,
אבל יש בה עוצמה פנימית שמוקרנת החוצה מדי פעם.
בלל יותר מוחצן וכיפי במובנים רבים.
והוא העסיק את כולם.
רבקה ואני נפגשנו ביום הראשון של ההתמחות בבוסטון,
ואחר כך עברנו שתינו לווירג'יניה בגלל עבודה.
ובהתחלה, כשרבקה ואחמד עברו לווירג'יניה...
כל יום רביעי נפגשנו לארוחת ערב.
הילדים היו ישנים זה אצל זה,
וארגנו ערבי משחקים,
ואחמד תמיד הסביר פנים.
הוא טיפל יפה בילדים.
הוא היה אבא טוב.
אבל בשלב ההוא הוא לא עבד.
הייתה לו עבודה בבוסטון
ובתקופת המשבר הכלכלי הוא איבד את עבודתו שם.
אחרי 2008, כלכלה לא היה תחום מוצלח במיוחד לעבוד בו.
מאותו רגע
אחמד לא גילה כל עניין למצוא עבודה.
הוא חייך פחות, היה פחות חיובי,
ולא היה פתוח כלל לשיחה או לדיון.
הוא ראה בי יותר מישהי שצריכה להתמקד בילדים
ובתפקידי כאם
יותר מאשר כאישה או כבעלת מקצוע.
אז הוא כבר לא היה אותו אדם שהכרתי.
מבחינת אחמד יכולנו להישאר יחד כפי שהיינו,
אבל אני הייתי זו שלא הייתה מרוצה.
אז אחמד ואני נפרדנו ביוני 2013.
אחרי שנפרדנו,
הילדים היו מגיעים אליי ליומיים בשבוע, אחמד היה לוקח אותם בשאר ימות השבוע,
ובסופי השבוע היינו מתחלקים לסירוגין.
אבל אחמד ניסה להקשות מאוד על רבקה לפגוש את אמינה ובלל
כי רבקה הייתה ההורה העובד.
הוא גם נהיה הרבה יותר קיצוני בקטע דתי,
ואמינה ובלל למדו בבית הספר של המסגד בשבתות.
אז נהיה ברור מאוד
שאחמד הולך במסלול מאוד מסוים בנוגע לדרך שבה הוא רוצה שהילדים יגדלו,
והרגשתי שאני במסלול שונה מאוד.
28 באוגוסט 2014 14 חודשים לאחר שרבקה ואחמד נפרדו -
זה היה ביום חמישי שלפני לייבור דיי.
הילדים עמדו לנסוע עם אחמד לטורונטו כדי לבחון קולג' לבת דודה שלהם.
הוא אמר שהוא יחזור ב-1 בספטמבר, ביום שני, שהיה יום ההולדת של אמינה.
היא עמדה להיות בת 11.
אז היה צפוי שהוא יחזור עד אז.
כשאחמד הגיע לאסוף את הילדים,
ישבנו על הספה וצפינו במשהו באייפד.
בלל רץ מייד לדלת הכניסה
ורצה להראות את זה לאביו, ואז מייד רץ החוצה למכונית.
ואמרתי לאמינה שהגיע הזמן ללכת.
ליד הדלת היא נתנה לי חיבוק ושתי נשיקות.
אמרתי לה שתבלה יפה בסוף השבוע בטורונטו עם בני הדודים שלה
ושאני מצפה בקוצר רוח לאחל לה יום הולדת שמח
בקרוב מאוד.
הסתכלתי עליהם מתרחקים.
זו הייתה הפעם האחרונה שראיתי את ילדיי.
29 באוגוסט 2014, למוחרת היום -
ביום שישי, יום אחרי שאספו את הילדים בערב,
שלחתי הודעה לאחמד ואמרתי לו שאני רוצה להתקשר לאמינה ביום ההולדת שלה.
הוא אישר שיחזור ב-1 בחודש.
לא שמעתי מהם בשבת וביום ראשון,
אבל ביום שני ניסיתי להתקשר אליו מספר פעמים לטלפון הנייד,
והוא לא ענה.
הוא אמור היה כבר לחזור ב-1 בספטמבר.
זה הרגיז אותי שלא הצלחתי ליצור קשר עם הילדים שלי.
התקשרתי מספר פעמים מבית החולים ולא קיבלתי מענה.
זה היה קצת מדאיג, אם כי לא יוצא דופן מצידו.
סתם צעד פסיבי-אגרסיבי
לא לתת לי לדבר עם הבת שלי ביום ההולדת שלה.
אז באותו לילה, שלחתי הודעה לאחמד וביקשתי שימסור לאמינה יום הולדת שמח.
2 בספטמבר 2014, היום הראשון של אמינה ובלל בבית הספר -
ביום שלישי, 2 בספטמבר,
אמינה הייתה אמורה להתחיל ללמוד בחטיבת הביניים,
ובלל היה אמור לחזור לבית הספר היסודי.
אז המחשבה שלי הייתה שאם הילדים בבית הספר,
אז הכול בסדר.
אבל התקשרתי לשני בתי הספר בבוקר.
אמרו לי שהם לא שם ולא הגיעו באותו יום.
בשלב זה כבר ממש דאגתי, ונבהלתי, וכעסתי,
ופשוט נפגעתי ודאגתי מאוד לילדים.
הבעיה הייתה שהייתי במרפאה המרוחקת שלי,
שבה הייתי הרופאה המרדימה היחידה וחולים חיכו לי.
ואני לא יכולה לעזוב.
משטרה -
יצרתי קשר עם המשטרה באותו יום והתקשרתי לכל בית חולים בטורונטו
כדי לבדוק אם אולי הם נקלעו לתאונה.
גיזה, מצרים -
ואז התקשרתי לאביו של אחמד במצרים,
ושאלתי אותו איפה אחמד ומה קרה.
הוא לא ידע על מה אני מדברת.
והוא לא היה מודאג, וזה הדאיג אותי.
זה, מבחינתי, היה סימן אזהרה אמיתי שהוא בטח יודע משהו.
אז התקשרתי לדפני ושאלתי אם היא יכולה לבדוק את ביתו של אחמד למעני.
כשניגשתי לבית, לא חנו שם מכוניות,
לא היה אף אחד בבית,
והחלונות היו חסומים.
אז ניגשתי לחלק האחורי של הבית.
הווילון שם היה מוסט הצידה,
אז הצצתי דרך דלת זכוכית,
והבנתי שמשהו רע קרה.
התקשרתי לרבקה ואמרתי לה
שהבית ריק, ריק לגמרי.
היא אמרה לי שהכול נעלם. לא נשאר כלום.
הרצפה צנחה מתחת לרגליי,
והרגשתי כמו בנפילה חופשית.
אין דרך אחרת לתאר את זה.
כלומר, הכול נקרע ממך ומתהפך על פיו.
אני לא יודעת מה קורה.
אבל כעבור כמה רגעים היו צריכים לצנרר חולה,
אז אני זוכרת שחזרתי לעבודה.
דמעתי. לא יכולתי להפסיק לבכות.
המנתח וכל הצוות שאלו, "את בסדר?" אמרתי, "לא ממש.
"אני לא יודעת איפה הילדים שלי."
זה כאילו אתה בבת אחת מתרסק ונכנס לפניקה...
ופשוט נקרע לגזרים.
5 בספטמבר 2014, שמונה ימים אחרי שאמינה ובלל עזבו -
באותו יום שישי,
במשטרת מחוז ג'יימס סיטי, הסבירו לי
שרישומי הטיסה אותרו,
והיה ברור שאחמד והילדים לא טסו לקנדה.
ניו יורק -
הם למעשה טסו מנמל התעופה ג'יי-אף-קיי לקייב,
ומקייב לאיסטנבול בטורקיה.
זה היה איום ונורא,
והפחיד אותי באופן שאי אפשר בכלל לתאר.
בניין האף-בי-איי ע"ש אדגר הובר -
האף-בי-איי נכנסו לתמונה בספטמבר 2014,
ומייד לאחר שיידעו את האף-בי-איי
שאמינה ובלל נחטפו על ידי אביהם,
הוצא צו מעצר פדרלי עבור אחמד
במחוז המזרחי של וירג'יניה
על שני סעיפים בינלאומיים של חטיפה על ידי הורה.
אחד לבלל ואחד לאמינה.
אחד הצעדים הראשונים בחלק הראשוני של החקירה היה
בדיקה יסודית של החשבונות שלו,
בחיפוש אחר כל דבר שיכול להוביל אל אחמד והילדים.
כשחיפשתי ברשומות הבנקים וברשומות האשראי מהאף-בי-איי,
זה היה מזעזע בעיניי.
אחמד הלך למחנה הישרדות בהרים.
הוא הלך למועדון ירי כדי ללמוד לירות ברובה כמה וכמה פעמים.
הוא מעולם לא היה פנאטי בנוגע לנשק.
אימוני הישרדות עוזרים לכל מי שרוצה לחצות את הגבול,
לצאת למסעות רגליים, לבלות כמה ימים תחת כיפת השמיים.
הוא גם קנה פריטים שונים של ציוד מחנאות
כמו שקי שינה, מגפיים לילדים,
ושלח אותם לחו"ל.
מדובר בדברים קטנים שהצביעו על כך שאחמד לא חטף את ילדיו בגחמה של הרגע.
הוא תכנן תוכנית מדוקדקת לפני שעזב את המדינה.
נעדרים -
אבל עכשיו, הייתי צריכה למצוא את הילדים שלי.
דצמבר 2014 -
שלושה חודשים אחרי שאמינה ובלל נעלמו -
בדקתי את האימייל של אמינה המון פעמים,
והטאבלט של הילדים
שימש לבדיקת כתובת האימייל של אמינה בדצמבר 2014.
כשהסתכלתי על כתובת האיי-פי שבה הטאבלט הזה היה,
זה היה במחוז האטאי, סמוך לעיר רייהנלי,
שנמצאת בקצה הדרומי של טורקיה, ממש על גבול סוריה.
זה סמוך לאזור מלחמה.
זה הפחיד אותי.
זה ממש הפחיד אותי כי חשבתי, "מה זה אומר?"
האם אחמד מצטרף למשהו שהוא לא אמור להצטרף ולהכניס את ילדיי לזה?
אולי הוא במקום ממש מסוכן עם הילדים שלי עכשיו,
ואני לא יודעת איפה הם.
אני לא יכולה לשמור עליהם יותר.
אנחנו לא יודעים לאן הוא הלך.
ולא ידענו אם אחמד שינה את שמו, את שמות ילדיו,
ויצר זהויות חדשות.
כל אלה אפשרויות קיימות.
יכול להיות שבגלל זה לא ניתן לאתר אותם.
הייתי מעורבת באופן פעיל בניסיון למצוא דרך להגיע אל הילדים שלי.
שכרתי שלושה חוקרים פרטיים שונים,
ויצרתי קשר עם חברי קונגרס וסנטורים.
פתחתי דף אינטרנט שמאפשר לי לומר, "אני מחפשת את הילדים שלי.
"אם יש לכם מידע כלשהו, אנא צרו קשר."
אבל לא קרה שום דבר משמעותי.
עד ספטמבר 2015, כשנה אחרי שאחמד חטף את הילדים.
קיבלתי אימייל תחת הכותרת "הילדים בסדר",
זה היה מאחמד.
"רק רציתי שתדעי שהם בריאים ומרגישים מצוין.
"אנחנו גרים בחווה קטנה והם אוהבים את זה.
"יש להם כל מיני בעלי חיים וזה מעסיק אותם.
"אני מתאר לעצמי שאת כועסת עליי, אבל לא השארת לי ברירה.
"ידעתי הרבה לפני שביקשת להתגרש שזה יגיע,
"ולא התכוונתי לחכות עד שתמצאי עבודה איפשהו
"ותקבלי עליהם משמורת מלאה.
"אז ברגע שהם יהיו מבוגרים מספיק ויוכלו להבחין בין טוב לרע, הם ייצרו איתך קשר.
"ובגיל המתאים, הם יוכלו להחליט איפה הם רוצים לגור."
זה היה אימייל מרתיח.
מצד אחד, חשתי הקלה לשמוע שהילדים שלי בחיים.
היה לי גם ברור שהשפיעו מאוד על הילדים
לאמץ כל גישה לחיים שאחמד חשב שהיא ראויה,
ושהוא התכוון להמשיך להשפיע עליהם
כדי שהם ודאי לא ירצו ליצור איתי קשר.
מה שהתברר לגבי אותו אימייל היה שכתובת האימייל לשחזור
היא אחת מכתובות האימייל הידועות של אחמד.
אין ספק שזה היה ממנו,
וזה הגיע מאותו אזור בטורקיה,
שממנו כתובת האימייל של אמינה נבדקה קודם לכן.
אותו אזור קטן סמוך לסוריה.
קיבלתי פרטי קשר של בלש טורקי
שיצא לדרום טורקיה, סמוך לגבול סוריה,
וחיפש את הילדים שם,
וחיפש את כתובת האיי-פי של האימייל הספציפי.
הוא מצא אינטרנט קפה שאפשר היה לקשר אותו לזה,
אבל הוא לא מצא כל מידע חדש
מעבר למה שמחלקת המדינה, המשטרה, והאף-בי-איי יכלו להשיג.
אז לא קרה שום דבר במשך זמן רב.
זו הייתה תקופה ממש קשה.
ואז גיליתי שאחמד הגיש בקשה לתעודת זהות מצרית ב-2016.
והוא רשם את תעודת הזהות שלו בכתובת של הוריו בגיזה.
אם זה נכון,
יחד עם האימייל של אחמד ב-2015,
לפיו הם בחווה מוקפת בעלי חיים,
זה מתקשר להבנה של רבקה שגם לאביו של אחמד יש חווה
שממוקמת באמצע הדרך בין קהיר לאלכסנדריה.
זה כנראה הרמז הכי טוב שיש לנו לכך שאולי הם במצרים.
אז שכרתי חוקר פרטי
בניסיון לעבוד יחד עם אנשים ממצרים
כדי לראות אם יש זכר לילדים
או אם הם נראו איפשהו בסביבה של ההורים של אחמד,
אבל הם לא העלו דבר.
נורא רציתי לנסוע למצרים,
אבל בפירוש הזהירו אותי לא לנסוע לשם.
אני לא מוגנת בחוץ לארץ.
כל אחד יכול להאשים אותי שם בכל מיני אישומים.
אז לפי מה ששמעתי, זה רעיון מאוד לא חכם.
העובדה שאנחנו מאמינים שאחמד נמצא בחו"ל
הופכת את המצב להרבה יותר מאתגר כי במיוחד במצרים,
חטיפה על ידי הורה אינה נחשבת לפשע.
הוא הורה ביולוגי. הם הילדים שלו, בדיוק כמו של רבקה.
האב רשאי להחליט מה הוא רוצה לעשות עם הילדים.
לי, כאימא, אין כל אפשרות להחזיר את הילדים
או אפילו לכפות קשר איתם.
אין כל דרך חזרה,
וזה כל כך לא הוגן.
אני לא יודעת למה הם לא יצרו קשר עם רבקה,
אבל אני תוהה אם הוא לא בדה סוג של תאונה
וסיפר לילדים שהיא מתה,
או פשוט אסר עליהם גישה לאינטרנט
כי אין שום סיכוי בעולם
שאמינה ובלל לא היו יוצרים קשר עם אימא שלהם.
הם העריצו את אימא שלהם ואימא שלהם העריצה אותם.
"4 בינואר 2017.
"בלל, היום יום ההולדת שלך
"ואף על פי שאני עצובה על שאני לא איתך,
"אני מקווה שאתה מוקף באושר, תקווה, הנאה ונועם."
האובדן הכרוך בעובדה שהילדים שלי לא איתי גדול כל כך.
ההשפעה הרגשית של זה משתקת אותי
בכל פעם שאני נכנסת הביתה.
אז אני כותבת ביומן כל יום,
ואז אני מרשה לעצמי להרגיש.
ולהרגיש קרובה אליהם שוב.
היא כותבת להם כל יום.
היא עושה את זה מאוד אישי. אלה הילדים שלה.
לא הגיע לה שיקחו אותם ממנה.
אז ליבי נשבר בשביל רבקה על כך שעברה כל כך הרבה
ולא הצלחנו לספק לה את התשובות שמגיעות לה ולילדיה.
זאת לא אשמתם,
ומגיע להם לדעת שלאימא שלהם אכפת מהם.
אימא!
אני כל כך מתגעגעת לשניכם, אמינה ובלל.
ו...
אני מקווה שתהיה לי הזדמנות לראות את האנשים שהפכתם להיות,
האנשים שאתם עכשיו
וכמה אתם בטח מקסימים וסקרנים לגבי העולם.
אמינה ובלל הם רק שניים מתוך אלפי ילדים -
שנחטפים על ידי הורה בארה"ב בכל שנה. -
עבדול חאן מחפש את בנו, עזיז, מ-2017. -
עזיז נולד ב-13 בנובמבר 2010.
היום ההוא שינה את חיי.
כולנו היינו שם ביום שבו הוא נולד,
ועזיז היה הברכה הגדולה ביותר למשפחה שלנו.
הוא הביא כל כך הרבה אושר לבית שלנו...
ועבדול אהב לבלות איתו.
אלוהים! תפוס אותו!
שמאלה!
אימו של עזיז, ראביה, נולדה בקולומבוס, ג'ורג'יה.
המשפחה שלה במקור מהודו ופקיסטן.
נפגשנו באלבמה כשהיינו בבית ספר,
ולמעשה, אימא שלי הכירה בינינו.
ראביה למדה לתואר ראשון.
יש לה אישיות חזקה מאוד.
היא אחת שיודעת היטב מה היא רוצה
ויודעת לדרוש מעצמה.
וכיוון שגם לי יש אישיות חזקה,
נמשכנו זה לזה.
במשך השנים הבנו שאנחנו רוצים להתחתן.
וכשעזיז נולד, גרנו עם הוריי בניו אורלינס.
אבל ראביה לא הסתדרה איתם.
היה ברור מאוד שלא נוכל להמשיך לגור איתם.
אז עברנו דירה.
ניו אורלינס, לואיזיאנה -
אני רופא מומחה לריאות ועובד ביחידה לטיפול נמרץ,
וראביה עבדה באותו בית חולים שאני עבדתי בו
למשך זמן קצר, ואחר כך התפטרה.
אחר כך היא עבדה בסוכנות מקומית לטיפול בסרטן.
ואז התפטרה גם משם.
היא תמיד מצאה סיבה להחליף מקום עבודה.
היא לא אהבה מישהו. היא לא אהבה את הבוס שלה.
האישיות שלה הייתה מאוד זהירה,
ומעולם לא קיבלת תחושה שאתה באמת יודע מי היא.
כשעזיז גדל, התחילו בעיות בינינו.
רבנו כמעט כל יום.
ניהלנו ויכוחים מול עזיז.
אז באפריל 2014 החלטנו להיפרד.
אטלנטה, ג'ורג'יה -
היא ביקשה לחזור לאטלנטה
כי שם יכלה לקבל תמיכה מהמשפחה שלה.
באמת הסכמתי איתה בהתחלה
כי חשבתי שאם היא צריכה עזרה עם עזיז, אולי זה רעיון טוב.
היא גרמה לזה להיראות כאילו, "אנחנו מנסים להציל את הנישואים. בוא נשתדל שזה יעבוד".
היה לי קשה, אבל היה לנו הסכם לפיו חילקנו לסירוגין את סופי השבוע איתו.
אז חשבתי, "זה זמני".
ואז אחרי כמה חודשים, לגמרי בהפתעה,
עבדול קיבל מסמכי גירושים.
זאת הייתה הפתעה גמורה.
הכול השתנה.
ראביה הציבה מכשולים ומחסומים
וניסתה למנוע ממני לפגוש את עזיז.
היא קבעה משחקי כדורגל בסופי השבוע שלי
והמציאה תירוצים שהוא חולה.
היא ניסתה למנוע ממנו לפגוש אותי.
כנראה במשך כל התקופה ההיא היא נפגשה עם עורכי דין.
היא למדה על נושא המשמורת.
היא הבינה מה היא צריכה לעשות
כדי להשאיר את עזיז באטלנטה.
בסופו של דבר ראביה רצתה שעזיז
יתנתק לגמרי מחייו בניו אורלינס.
וברגע שהיא הגישה מסמכי גירושים,
ראביה מנעה מעבדול לפגוש את עזיז,
והוא היה צריך לפנות לבית המשפט
ולהגיש לה מסמכים...
שיבהירו לה שיש לו זכות לראות את הילד שלו.
הגירושים הושלמו ב-2015.
משפחת חאן -
אבל ראביה עדיין מנעה מעזיז לפגוש את אבא שלו.
וזה מה שהוביל אותי ללחוץ חזק על הערכת משמורת.
רציתי שתהיה לי הזכות לבלות עם בני הרבה ככל האפשר.
וכעבור כשנה, מעריכי המשמורת המליצו שאקבל משמורת עיקרית על עזיז
כי הם הרגישו שראביה לא מאפשרת לי לבלות זמן איתו ולהיות אבא טוב לעזיז.
כשראביה גילתה
שעבדול יקבל משמורת עיקרית מלאה על עזיז,
היא פנתה לבית המשפט
והעלתה טענות נוראיות וחסרות ביסוס נגד עבדול על התעללות.
היא פנתה למערכת המשפט הפלילי
ויצאה בהאשמות שאני ומשפחתי מתעללים
כדי לפסול את הערכת המשמורת.
זה הפך לסחרור נוראי שכלל עורכי דין רבים,
והתפתח לשנה וחצי של חקירות.
אבל מה שהפך את זה לקשה כל כך היה שנאסר עליי לראות את עזיז.
זה היה קשה מאוד.
וכשהתקדמו ענייני בית המשפט,
נוכחנו לדעת שראביה הייתה במערכת יחסים עם מישהו אחר.
אליוט בורז'ואה היה ידיד שלה שהכירה בקולג'.
לקראת סוף הנישואים שלנו, כשצצו בינינו בעיות,
היו כמה שיחות טלפון ביניהם.
בשלב מסוים, כשהנישואים שלנו הסתיימו,
הם חידשו את הקשר ביניהם.
אליוט התחיל להתלוות לראביה בבית המשפט.
וכך גילינו שאליוט וראביה למעשה נשואים.
הוא לא היה עורך דין אבל היא פיטרה שלושה או ארבעה עורכי דין.
היא ואליוט הפכו לעורכי הדין מטעם עצמם,
וייצגו את עצמם כשהגיעו לבית המשפט.
עם הזמן, כל שופט שהם התייצבו מולו
הבחין בשקרים ובמניפולציות שלהם.
ולבסוף, אחרי 18 חודשים של חקירה יסודית,
במשרד התובע המחוזי של אטלנטה הבינו שכל ההאשמות שקריות,
ועמדתי לקבל משמורת מלאה על עזיז.
היינו אמורים להיפגש ב-28 בנובמבר 2017 בבית המשפט באטלנטה,
ואז היו אמורות לפוג כל המגבלות שחלו עליי.
זה באמת עמד לקרות. השמחה הייתה גדולה.
28 באוקטובר 2017 -
הגענו לאולם בית המשפט באטלנטה. אנחנו מחכים לתיק שלנו.
השופט מופיע, אבל ראביה לא שם.
הייתה פניקה רגעית בקרב המשפחה שלנו,
אבל חשבנו, "בסדר, ראביה היא ראביה.
"היא תזרוק עלינו משהו נוסף כדי לנסות למשוך את זה."
חיכינו כמה שעות שבהן חשבנו או קיווינו שיש עיכוב כלשהו.
אבל ראביה לא הופיעה.
עזבתי את בית המשפט
ללא הבן שלי.
בשלב ההוא אני מודאג מאוד ומתקשר לביה"ס שלו.
בבית הספר אמרו שלא ראו אותו כבר שבוע.
הוא לא הגיע לבית הספר בשבוע שלפני חג ההודיה.
הפעם האחרונה שהם ראו אותו הייתה ביום שישי שלפני כן.
אני מתקשר למשפחה שלה ואנחנו לא מקבלים מענה.
ואז לבסוף הבנו שהיא חטפה אותו.
שזה המצב.
היא חטפה אותו וברחה.
מזעזע.
מחריד.
זה היה מבלבל.
זה לא נראה אמיתי.
ועבדול היה מבועת.
כאילו עקרו לו את הלב.
הוא תמיד אמר שהלילות הכי קשים בשבילו,
כשיש שקט.
בשעות האלה
יש לו זמן לשקוע במחשבות,
לחשוב על החיים שלו עם עזיז.
אני זוכר את הפעם האחרונה שראיתי את עזיז.
זה היה במרץ 2016.
זה היה סוף שבוע רגיל.
הוא נהנה מאוד. צילמנו הרבה תמונות.
אבל אמרתי, "עזיז, הגיע הזמן ללכת".
והכנסתי אותו למכונית שלה,
והוא תמיד היה...
מרים את הידיים ואומר,
"באבא, עוד כמה ימים ניפגש שוב?"
עוד חמישה ימים.
הם נסעו, וחשבתי לעצמי,
"נתראה בעוד חמישה ימים כי זה סוף השבוע שלי. אני בחופשת האביב".
זה היה לפני ארבע שנים ויותר.
חשבנו שראביה מטורפת.
חשבנו שהיא נקמנית,
אבל מעולם לא חשבנו שראביה מסוגלת לדבר כזה.
נעדר -
שכרנו חוקר פרטי אחר חוקר פרטי באטלנטה, בניו אורלינס,
נעדר: עבדול עזיז חאן -
ובמקומות אחרים ברחבי המדינה כדי למצוא כל מידע על עזיז.
הדבר הראשון שכולם אמרו היה
שאני צריך לערב את רשויות החוק הלאומיות
כדי לחקור את החטיפה של עזיז,
אבל חייב להיות צו פלילי נגד ראביה.
בהתחלה, הייתה מחלוקת בין מחלקות המשטרה,
האם זה בתחום השיפוט של אטלנטה או ניו אורלינס.
לבסוף, אחרי שנתיים,
בית המשפט הוציא צו פלילי נגד ראביה על חטיפת עזיז.
מבוקשת: חאליד, ראביה -
ברגע שיצא צו על חטיפה נגד ראביה,
שירות המרשלים של ארה"ב נכנס לתמונה.
שירות המרשלים של ארה"ב נכנס לתמונה בתחילת 2020,
ומעורבותם במקרה
התחילה כשלוש שנים אחרי ההיעלמות.
אז בעיקרון אנחנו כבר מתחילים בפיגור.
ערכנו כמה ראיונות בכמה מדינות.
סגן בשירות המרשלים מהמחוז הצפוני של ג'ורג'יה
נסע לדולות' וניסה לראיין את הוריה של ראביה.
הם ענו תשובות מתחמקות במהלך החקירה,
ונראה שהם לא מודאגים לגבי מקום הימצאה של בתם,
או מקום הימצאם של הנכד שלהם ושל אליוט.
הם הפנו הכול לעורך הדין שלהם.
אחרי שדיברתי עם שירות המרשלים,
גיליתי שראביה ואליוט תכננו הכול.
כלומר, זה היה צעד קר ומחושב.
ראביה ואליוט הוציאו את עזיז מבית הספר
עשרה ימים לפני 28 בנובמבר.
הם מכרו את המכוניות שלהם לסוכנות "קארמקס" באטלנטה.
אליוט התפטר מעבודתו.
שניהם ביטלו את מינוי הטלפון שלהם, סגרו את חשבונות הבנק שלהם,
התנתקו מכל המדיה החברתית, ונעלמו.
אם הם אימצו זהויות חדשות, הם יכולים להשיג עבודה חדשה.
אולי להשיג חשבון אשראי חדש, חיים חדשים לגמרי.
ברור שזה נעשה בעבר.
לחלופין, אם מישהו מממן אותם, הם גם יכולים לחיות מכסף מזומן.
אולי חברים. אולי משפחה. אני לא יודע.
זה היום שבו הוא נולד.
אלוהים.
עשינו כל מה שהצלחנו להעלות בדעתנו
כדי למצוא זכר לעקבותיהם של עזיז, ראביה, אליוט.
הצחוק שלו...
הוא היה מידבק.
היה משהו. מידבק. -כן.
פרט למועד שבו הם מכרו את המכוניות שלהם ב-2017,
טרם מצאנו קצה חוט אמין שיוביל אליהם בשום צורה.
זה מה שעושה את זה כל כך קשה.
אחרי ארבע שנים, אין להם שום זכר.
אבל אם אתם חושבים שאנחנו מוותרים...
אם אתם חושבים שעבדול או אני
או המשפחה שלי אי פעם נפסיק לחפש את עזיז,
אתם טועים מאוד
כי לעולם לא ננוח, לעולם,
עד שהוא יחזור.
כשעזיז נעלם,
הזמן עצר מלכת, פשוטו כמשמעו.
אז מבחינתי הוא עזב אתמול.
אני חושב עליו כל יום,
ואני פועל כל יום כדי לנסות למצוא אותו.
אמשיך להילחם עד שאראה אותו שוב.
ויום אחד הוא ייכנס דרך הדלת,
ואני אעמוד בצד השני.
הגיע הזמן שהוא יחזור הביתה.
האם אתם מזהים את הפנים האלה? -
נעדר: עזיז חאן, יליד 2010 מבוקשת מ-2020: ראביה חאליד -
נעדרים: אנימה קנדיל, ילידת 2003 בלל קנדיל, יליד 2006 -
מבוקש מ-2014: אחמד קנדיל -
נעדרים: סי-ג'יי ווסלר, יליד 1982 ויליאם ווסלר, יליד 1984 -
מבוקש מ-1987: צ'ארלס ווסלר -
נעדר: לואיס אלדרטה-מרטינז, יליד 2012 -
מבוקשת מ-2016: רג'ינה אלדרטה-מרטינז -
נעדרים: יואיו צ'ין, יליד 2011, ביניו צ'ין, יליד 2014 -
מבוקש מ-2019: פונג צ'ין -
נעדרת: קיילה אונבהאון, ילידת 2008 -
מבוקשת מ-2017: הת'ר אונבהאון -
נעדר: רובן בלאקוול ג'וניור, יליד 1992 -
מבוקש מ-2000: רובן בלאקוול -
נעדרים: תמי פלורס, ילידת 2004 דייגו פלורס, יליד 2005 -
מבוקש מ-2008: פרנסיסקו פלורס -
נעדרים: כריסטופר וליסה זכריאס, ילידי 1984 ו-1986 -
מבוקשת מ-1988: סוזן זכריאס -
אם יש בידיכם מידע על מי מהילדים האלה, -
או על חוטפיהם לכאורה, צרו קשר בטלפון המופיע על המסך -
או באימייל HOTLINE@NCMEC.ORG -
או היכנסו לאתר UNSOLVED.COM -