EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Nei!
Å, nei!
Min sønn var hele min verden,
og én dag skal jeg finne ham.
Alt var blitt kastet ut, og hele stedet ble ryddet.
De var borte. Det var ingenting igjen.
Å, herregud.
Han tok ungene.
Hver dag håpet vi at han kom tilbake, men det var ingenting.
Han forsvant sporløst.
Alt ble snudd på hodet,
og alt jeg trodde var sant, er ikke sant. Det fins ingen bortføringsregler.
Marty, du er oppe!
Du kan ikke gå ned.
Du kan gjøre hva du vil!
Når jeg drømmer om ungene,
er de iblant i vansker, og jeg må komme til dem.
Og iblant bruker vi bare tid på å gjøre de tingene
vi liker å gjøre sammen.
I det øyeblikket...
...er de i live,
og de er sammen med meg.
Så jeg elsker å drømme om mine unger fordi de faktisk er der.
ALT OM MEG!
Jeg traff Ahmed Kandil da jeg var 28, og han var 30.
Jeg planla å studere medisin,
og han ville ha en mastergrad i økonomi for å bruke mer tid på finans.
Da vi begynte å date, gjaldt alt sport,
enten det var å spille fotball, gå på volleyballgruppe, racquetball.
Vi pleide å danse mye.
Hver fredag var det East Coast- og West Coast Swing.
Vi gjorde alle slags flotte dansenummer, og det var gøy.
Ahmed vokste opp i Kairo. Han er muslim. Jeg vokste opp i Berlin.
Og min bakgrunn var kristen,
men det jeg følte brakte oss sammen
er at vi begge hadde middelklasseoppvekst,
og så hadde vi noen av de samme verdiene,
selv om vi hadde ulik religiøs bakgrunn.
Ahmed og jeg kjente hverandre i et par år før vi giftet oss.
Og ni måneder senere
ble min datter Amina født 1. september 2003.
Tre uker etter at jeg begynte å studere.
Mellom andre og tredje året
ble min sønn Belel født 4. januar 2006.
Amina er en varm person.
Hun er litt mer sjenert enn broren,
men hun har en kjerne av indre styrke som kommer frem iblant.
Belel er mer utadvendt og mer innstilt på gøy på mange måter.
Og han engasjerte alle.
Rebecca og jeg møttes første studiedag i Boston
og fulgte hverandre til Virginia til en jobb.
Og da Rebecca og Ahmed først flyttet til Virginia...
Hver onsdag var middagskveld.
Hei!
Vi hadde overnattingskvelder for ungene,
spillekvelder,
og Ahmed var alltid svært imøtekommende.
Han tok godt vare på ungene.
Han var en god pappa.
Men han jobbet faktisk ikke da.
Han hadde en jobb i Boston,
og under finanskrisen mistet han jobben der.
Etter 2008 var finans ikke et veldig bra område å jobbe i.
Fra det tidspunktet
viste Ahmed ingen interesse for å få seg en jobb.
Han smilte mindre, og han var mindre positiv
og slett ikke åpen for noen dialog eller diskusjon.
Han så på meg bare i lys av barna,
og i min funksjon som mor,
mer enn som kvinne eller yrkesutøver.
Han var ikke den samme personen som da jeg traff ham.
Ahmed ville bare vært sammen slik vi var,
men jeg var ikke lykkelig.
Så Ahmed og jeg skilte lag i juni 2013.
Etter at vi skilte lag,
fikk jeg ungene to hverdager. Ahmed ville ha dem de andre hverdagene.
Så delte vi stort sett helgene.
Men Ahmed prøvde å gjøre det vanskelig for Rebecca å treffe Amina og Belel
fordi Rebecca var forelderen som jobbet.
Han beveget seg også i en langt mer konservativ, religiøs retning,
og Amina og Belel gikk på skole i moskeen på lørdager.
Så det ble klinkende klart
at Ahmed var på én bane i hvordan han ville at ungene skulle oppdras,
og jeg følte at jeg ærlig talt var på en helt annen bane.
28. AUGUST 2014 - 14 MÅNEDER ETTER AT REBECCA OG AHMED SKILTE LAG
Det var torsdagen før Labor Day.
Barna skulle dra med Ahmed til Toronto for å se på et college
for deres søskenbarn.
Han sa at han kom tilbake 1. september, den mandagen,
som er Aminas bursdag.
Hun fylte 11 år.
Så han forventet å være tilbake i landet da.
Da Ahmed kom for å hente barna,
satt vi på sofaen og så på noe på iPaden.
Belel løp straks bort til inngangsdøra
og måtte vise den til faren, og så løp han ut til bilen.
Og jeg sa til Amina at det var på tide å dra.
Og rett ved døra ga hun meg en klem, ga meg to kyss.
Jeg sa at hun skulle ha en fin helg i Toronto med søskenbarna,
og at jeg gledet meg til å gratulere henne med dagen
kort tid etter det.
Jeg så dem kjøre av sted.
Det var siste gang jeg så ungene.
29. AUGUST 2014 NESTE DAG
På fredag, dagen etter at barna ble hentet om kvelden,
tekstet jeg Ahmed og sa at jeg vil ringe Amina på bursdagen.
Han bekreftet at han kom tilbake den første.
Jeg hadde ingen kontakt med dem på lørdag og søndag,
men på mandag prøvde jeg å ringe ham flere ganger på hans mobil,
og han ville ikke svare.
Da, 1. september, skulle han vært tilbake.
Det var irriterende å ikke nå mine barn.
Jeg ringte flere ganger fra sykehuset og fikk ikke svar.
Det var litt foruroligende, selv om det ikke var uvanlig for ham.
Et passiv-aggressivt trekk
for ikke å la meg få snakke med henne på bursdagen.
Den kvelden tekstet jeg Ahmed for å be ham gratulere Amina med dagen fra meg.
Den tirsdagen, 2. september,
skulle Amina på ungdomsskolen for første gang,
og Belel skulle tilbake på barneskolen.
Så jeg følte at hvis barna var på skolen,
var alt i orden.
Men jeg ringte begge skolene om morgenen.
De sa at de ikke var der og hadde ikke dukket opp den dagen.
På det tidspunktet ble jeg virkelig bekymret,
fikk panikk, ble sint,
og bare såret og virkelig bekymret for ungene.
Problemet var at jeg var på fjernklinikken,
der jeg er den eneste anestesilegen, og det var pasienter som ventet.
Og jeg kan ikke dra.
Jeg kontaktet politiet den dagen, og jeg ringte alle sykehus i Toronto
for å se om de hadde havnet i en ulykke.
Og så ringte jeg Ahmeds far i Egypt
og spurte hvor Ahmed var og hva som hadde skjedd.
Han ante ikke hva jeg snakket om.
Han var ikke bekymret, noe som bekymret meg.
Og det var for meg et tegn på at han må ha visst noe.
Så jeg ringte Daphney og spurte om hun kunne sjekke Ahmeds hus for meg.
Da jeg dro til huset, var det ingen biler...
...ingen var hjemme,
og vinduene var skalket.
Så jeg gikk bak huset.
Det var et gardin som var trukket til side,
og jeg så gjennom en glassdør,
og jeg visste at noe fælt hadde skjedd.
Jeg ringte Rebecca, og jeg fortalte henne
at huset er tomt, helt tomt.
Hun sa at alt var borte. Det er ingenting igjen.
Bunnen falt bare ut,
og jeg var i fritt fall. Det kan ikke beskrives på annen måte.
Jeg mener, alt er revet vekk fra deg og snudd opp ned. Jeg vet ikke hva som skjer.
Men noen øyeblikk senere sa de at vi måtte intubere en pasient.
Så jeg fokuserte på jobben igjen.
Jeg gråt. Kunne ikke slutte å gråte.
Kirurgen og teamet sa: "Går det bra?" Jeg sa: "Egentlig ikke.
Jeg vet ikke hvor ungene er."
Det er som å bli knust, få panikk
og bare bli partert.
5. SEPTEMBER 2014 8 DAGER ETTER AT AMINA OG BELEL DRO
På den fredagen
forklarte politiet i James City at flypassasjerlistene var funnet.
og det var tydelig at Ahmed og ungene ikke dro til Canada.
De fløy faktisk fra JFK gjennom Kyiv
og fra Kyiv til Istanbul i Tyrkia.
Det var virkelig rystende.
Det skremte meg på måter jeg ikke kan beskrive for deg.
J. EDGAR HOOVER FBI-BYGNING
FBI ble involvert i saken i september 2014,
og umiddelbart etter at FBI ble informert
at Amina og Belel var blitt tatt av faren,
ble det utstedt en føderal arrestordre på Ahmed
av Virginias østlige distrikt for to tilfeller av foreldrebortføring.
Én for Belel og én for Amina.
Blant de første stegene i den første delen av etterforskningen var
å foreta en grundig gjennomgang av hans økonomi
og lete etter alt som kunne føre til Ahmed og barna.
Da jeg så gjennom bank- og kredittkortopptegnelser fra FBI,
sjokkerte det meg.
Ahmed hadde dratt til en overlevelsesleir oppe i fjellet.
Han dro til en skyteklubb for å lære å skyte med våpen flere ganger.
Han var aldri våpenfanatiker.
Overlevelsestrening ville vært nyttig for alle om de krysset grenser,
gjorde ting til fots, tilbrakte noen dager utendørs.
Han kjøpte også campingutstyr
som soveposer, støvler til barna,
og han sendte dem til utlandet.
Det var små ting som viste at Ahmed ikke tok barna ut ifra et innfall.
Han hadde en god plan før han forlot landet.
Men nå måtte jeg finne barna.
DESEMBER 2014
TRE MÅNEDER ETTER AT DE FORSVANT
Jeg sjekket Aminas e-postkonto flere ganger,
og nettbrettet som barna hadde
ble brukt til å sjekke Aminas e-postadresse i desember 2014.
Da jeg så på IP-adressen der nettbrettet var,
var det i Hatay-provinsen nær byen Reyhanli
som ligger i den sørlige delen av Tyrkia, like ved grensen til Syria.
Nær en krigssone.
Det skremte meg.
Det skremte meg virkelig fordi jeg tenkte: "Hva betyr det?"
Blir Ahmed med på noe han ikke skulle bli med på og trekke mine barn inn i?
At han kanskje var på et utrygt sted med mine barn nå,
og jeg vet ikke hvor de er.
Jeg kan ikke trygge dem lenger.
Vi vet ikke hvor han skulle.
Og om Ahmed har skiftet sitt navn, barnas navn,
skapt nye identiteter.
Alt dette er mulig.
Det kan være en grunn til at de ikke kan spores.
Jeg var aktivt med på å finne en eller annen måte å nå mine barn på.
Jeg har engasjert tre privatetterforskere,
og jeg har kontaktet kongressmedlemmer og senatorer.
Jeg lagde en nettside som lot meg si: "Jeg leter etter mine barn.
Hvis du vet noe, så ta kontakt."
Men ingenting så ut til å være reelt.
Frem til september 2015, omtrent ett år etter at Ahmed hadde bortført ungene.
Jeg fikk en e-post med overskriften: "Ungene har det bra",
og den var fra Ahmed.
"Jeg ville bare si at de har det bra og klarer seg strålende.
Vi bor på en liten gård, og de elsker det.
De har alle slags dyr, og det holder dem beskjeftiget.
Jeg forstår at du må være sint på meg, men du ga meg ikke noe valg.
Jeg visste lenge før du ba om skilsmisse at det ville skje,
og jeg ville ikke vente til du fant en jobb
og tok daglig omsorg.
Så når de er gamle nok og kan skille rett fra galt,
vil de kontakte deg.
Og i rett alder kan de bestemme hvor de vil bo."
E-posten gjorde meg rasende.
På den ene siden var det en lettelse å høre at mine barn var i live.
Det var tydelig for meg at ungene ble sterkt påvirket
til å ta den tilnærmingen til livet Ahmed følte var passende,
og han skulle påvirke dem,
så de trolig aldri vil kontakte meg.
Det som ble funnet ut om e-posten var at e-postadressen
var en av Ahmeds kjente e-postadresser.
Den var tydeligvis fra ham,
og den stammet fra det samme området i Tyrkia
der Aminas e-postadresse tidligere ble sjekket.
Den samme lille delen som er nær Syria.
Jeg fikk kontakt med en tyrkisk privatetterforsker
som dro ned til Sør-Tyrkia nær grensen til Syria
og så etter ungene der, og lette etter IP-adressen til denne e-posten.
Han fant en Internettkafé den kan stamme fra,
men han fant ingen opplysninger
ut over det UD, politiet og FBI kunne finne.
Så det hadde ikke vært noe på en god stund.
Det var en virkelig vanskelig periode.
Så fant jeg ut at Ahmed søkte om et egyptisk ID-kort i 2016.
Og han registrerte sin ID på foreldrenes adresse i Giza.
Hvis det er sant,
og sammen med Ahmeds e-post i 2015
der de er på en gård omgitt av dyr,
og Rebeccas forståelse av at Ahmeds far også eide en gård
midtveis mellom Kairo og Alexandria.
Det er nok den beste ledetråden vi har om at de er i Egypt.
Så jeg engasjerte en etterforsker
som samarbeider med folk i Egypt
for å se om det var spor etter ungene,
eller om de ble sett nær Ahmeds foreldre,
men de fant ingenting.
Jeg ville virkelig dra til Egypt,
men jeg ble advart mot å dra dit.
Jeg er ikke beskyttet utenlands.
Alle kan komme med beskyldninger.
Så etter det jeg hører, er det en svært uklok idé.
Det at vi tror at Ahmed er utenlands
gjør ting mye mer utfordrende fordi, særlig i Egypt,
er foreldrebortføring ingen forbrytelse.
Han er biologisk forelder.
De er hans, akkurat som de er Rebeccas.
Faren kan bestemme hva han vil gjøre med de barna.
Jeg, som mor, har ingen mulighet til å få barna tilbake
eller påtvinge dem kommunikasjon.
Det fins ingen utvei,
og det er så urettferdig.
Jeg vet ikke hvorfor de ikke har kontaktet Rebecca,
men jeg lurer på om han ikke arrangerte en ulykke
og sa til ungene at hun er død
eller bare stengte dem ute fra Internett,
for det er ingen mulighet i verden
for at Amina og Belel ikke ville ha kontaktet mamma.
De forgudet mamma, og mamma forgudet dem.
"4. januar 2017.
Belel, du har bursdag i dag,
og selv om jeg er trist fordi jeg ikke er hos deg,
håper jeg at du er omgitt av lykke, håp, moro og vennlighet."
Tapet ved ikke å ha ungene er så stort.
Det er vondt å føle den emosjonelle virkningen
hver gang jeg kommer inn i huset.
Så jeg skriver i en dagbok til dem hver dag,
og det er da jeg tillater meg å føle.
Og føle meg nær dem igjen.
Hun skriver til dem hver eneste dag.
Hun gjorde det personlig. De er hennes.
Hun fortjente ikke å få dem tatt fra seg.
Jeg er lei fordi Rebecca har gått så lenge,
og vi har ikke klart å gi henne svarene
som hun og hennes barn fortjener.
Det er ikke deres skyld,
og de fortjener å vite at moren bryr seg om dem.
Mamma!
Jeg savner dere begge så mye, Amina og Belel.
Og...
Jeg håper jeg har mulighet til å se de menneskene dere har blitt til...
...de menneskene dere er nå
og hvor nydelig dere må være og hvor nysgjerrige på verden.
AMINA OG BELEL ER BARE TO AV TUSENVIS AV BARN
BORTFØRT AV EN FORELDER I DE FORENTE STATER HVERT ÅR.
ABDUL KHAN HAR LETT ETTER SIN SØNN, AZIZ, SAVNET SIDEN 2017.
Aziz ble født 13. november 2010.
Og den dagen forandret mitt liv.
Vi var alle der den dagen han ble født,
og Aziz var vår families største velsignelse.
Han brakte slik glede til vårt hus...
Jippi!
...og Abdul elsket å bruke tid sammen med ham.
Kjør! Ta ham!
Herregud! Ta ham!
Kjør til venstre!
Aziz' mor, Rabia, ble født i Columbus, Georgia.
Familien kommer opprinnelig fra India og Pakistan.
Vi møttes i Alabama da vi gikk på skolen,
og mamma presenterte oss.
Rabia var ny student.
Hun er en veldig sterk personlighet.
Hun er en som legger vekt på å vite hva hun vil
og kreve det hun vil ha.
For en som også har en sterk personlighet, ble vi tiltrukket av hverandre.
I løpet av noen år innså vi at vi ville gifte oss.
Og da Aziz ble født, bodde vi hos mine foreldre i New Orleans.
Å, jøss!
Rabia hadde vondt for å komme overens med dem.
Det var tydelig at vi ikke kunne bo i huset.
Så flyttet vi ut.
Jeg er lungelege som jobber på en intensivavdeling,
og Rabia jobbet til å begynne med på samme sykehus som meg
i en kort periode, og så sluttet hun i den jobben.
Så jobbet hun på et lokalt kreftbyrå.
Så forlot hun den jobben.
Hun ville alltid finne en grunn til å skifte jobb.
Hun mislikte en eller annen. Hun likte ikke sjefen.
Hennes personlighet var veldig reservert,
og man følte aldri at man visste hvem hun var.
Da Aziz ble eldre, begynte vi å få mange problemer.
Stridigheter oppsto nesten daglig.
Det var krangler foran Aziz.
Så i april 2014 bestemte vi oss for å skilles.
Hun ba om å få dra tilbake til Atlanta,
for det var der familiestøtten var.
Jeg var enig med henne i begynnelsen.
Jeg tenkte at om hun trenger hjelp med Aziz, kan det være en god idé.
Hun sa: "Vi jobber med dette ekteskapet. La oss prøve å få det til å funke."
Det var vanskelig, men vi hadde en avtale der vi tok annenhver helg.
Så jeg tenkte: "Dette er midlertidig."
Og etter flere måneder fikk Abdul helt uventet skilsmissepapirer.
Det var et sjokk.
Alt endret seg.
Rabia satte opp hindringer og sperringer
for å hindre meg i å se Aziz.
Hun berammet fotballkamper i mine helger
og fant på unnskyldninger om at han var syk.
Hun ville hindre ham i å treffe meg.
Det virker som hun møtte advokater i hele den perioden.
Hun fant ut om daglig omsorg.
Hun fant ut hva hun måtte gjøre
for å beholde Aziz i Atlanta.
Til slutt ville Rabia at Aziz
ikke skulle ha noe med sitt liv i New Orleans å gjøre.
Og da hun sendte skilsmissepapirer,
hindret Rabia Abdul i å se Aziz,
og han måtte gå til retten
for å få forkynt for henne...
Rabia.
...at han hadde rett til å treffe barnet.
Skilsmissen ble sluttført i 2015.
KHAN-FAMILIEN
Men Rabia holdt fortsatt Aziz vekk fra faren.
Det fikk meg til å presse hardt på for en omsorgsevaluering.
Jeg ville ha rett til å tilbringe så mye tid med min sønn
som var tillatt.
Og det var omtrent et år senere da barnevernet anbefalte
at jeg fikk primæromsorg for Aziz fordi de følte at Rabia
ikke lot meg bruke min betimelige tid og være en god far for Aziz.
Da Rabia oppdaget
at Abdul skulle få full omsorg for Aziz,
gikk hun til retten
og kom med disse grusomme, grunnløse overgrepsanklagene mot Abdul.
Hun gikk til strafferettssystemet
og anklaget meg og min familie for mishandling
for å forsinke at rettsevalueringen ble gjennomført,
og det ble til en virvelvind der mange advokater ble involvert,
og det ble til ca. halvannet år med etterforskning.
Men det som gjorde det så vanskelig var at jeg ikke fikk treffe Aziz.
Det var veldig tøft.
Og mens rettsprosessen gikk sin gang,
ble vi klar over at Rabia hadde vært i et forhold med en annen.
Elliot Bourgeois var en venn hun kjente på college.
På slutten av ekteskapet, da vi hadde problemer,
var det noen telefoner mellom dem.
På et tidspunkt, da vårt ekteskap var slutt,
tok de kontakt igjen.
Elliott stilte i retten sammen med Rabia.
Det var slik vi fant ut at Elliott og Rabia faktisk var gift.
Han var ikke advokat, men hun sparket tre eller fire advokater.
Hun og Elliot ble sine egne advokater, og de representerte seg selv i retten.
Med tiden begynte hver dommer de sto foran
å se deres løgner og manipulering.
Og til slutt, etter 18 måneders grundig etterforskning
innså statsadvokaten i Atlanta at alle beskyldningene var falske,
og jeg skulle få full omsorgsrett for Aziz.
Vi skulle møtes 28. november 2017 i et rettslokale i Atlanta,
og da skulle alle restriksjoner fjernes.
Det skulle skje. Det var stor glede.
28. NOVEMBER 2017 OMSORGSRETTSHØRING
Vi kommer til rettssalen i Atlanta. Vi venter på vår sak.
Dommeren dukker opp, og Rabia er ikke der.
Det ble momentan panikk i vår familie,
men vi tenkte bare: "Ok, slik er Rabia.
Hun vil kaste noe annet på oss for å prøve å forlenge dette."
Vi ventet i flere timer i håp om at det var en forsinkelse.
Rabia dukket ikke opp.
Jeg forlot tinghuset
og hadde ikke min sønn.
Nå er jeg veldig bekymret. Jeg ringer skolen.
Skolen sier at de ikke har sett ham på en uke.
Han kom ikke på skolen uka før thanksgiving.
Sist de så ham var fredagen før.
Jeg ringer hennes familie, og vi får ikke svar.
Til slutt innså vi at hun hadde bortført ham.
Det var det som skjedde.
Hun bortførte ham og stakk.
Rystende.
Opprørende.
Det var forvirrende.
Det føltes ikke virkelig.
Og Abdul var skrekkslagen.
Det var som å fjerne hans hjerte.
Han sa alltid at nettene var tøffest for ham,
i stillheten.
Det er da han
har tid til sine tanker
til å tenke på sitt liv med Aziz.
Jeg husker siste gang jeg så Aziz.
Det var i mars 2016.
Det var bare en vanlig helg.
Han hadde det veldig gøy. Vi tok mange bilder.
Men jeg sa: "Hei, Aziz, det er på tide at du drar."
Jeg satte ham i hennes bil,
og han pleide alltid...
...å ta opp hendene og si:
"Baba, hvor mange dager er det før jeg ser deg igjen?"
Fem dager til.
De kjørte av sted, og jeg tenkte:
"Jeg ser deg om fem dager, det er min helg.
Jeg har vårferie."
Det var for fire år siden.
Vi syntes at Rabia var gal.
Vi syntes hun var hevngjerrig,
men vi trodde aldri at Rabia var i stand til dette.
Vi engasjerte privatdetektiv etter privatdetektiv i Atlanta, i New Orleans
og andre steder i landet for å finne opplysninger om Aziz.
Det første alle sa var
at jeg må få involvert nasjonalt politi
for å etterforske Aziz' bortføring,
men det må være en arrestordre på Rabia.
Først var det en viss uenighet mellom politiavdelinger
om domsretten er i Atlanta eller i New Orleans.
Til slutt, etter to år,
utstedte retten en bortføringsarrestordre
på Rabia for bortføringen av Aziz.
Straks det var en arrestordre på Rabia,
ble US Marshals involvert i saken.
US Marshals ble involvert tidlig i 2020,
og US Marshals medvirkning
skjedde ca. tre år etter den reelle forsvinningen.
Så vi begynner allerede langt bak.
Vi gjennomførte en rekke avhør i flere delstater.
US Marshals fra nord i Georgia
dro til Duluth
og prøvde å avhøre Rabias mor og far.
De var unnvikende under avhør,
og de virket ikke bekymret for hvor deres datter var,
hvor barnebarnet var, eller hvor Elliot var.
De henviste alt til sin advokat.
Etter å ha snakket med US Marshals,
fant jeg ut at dette var noe Rabia og Elliott hadde planlagt.
Det var kaldt og veloverveid.
Rabia og Elliot tok Aziz ut av skolen
ti dager før 28. november.
De solgte bilene til CarMax i Atlanta.
Elliot hadde sagt opp jobben.
De stengte begge mobiltelefonene, avsluttet bankkontoer,
gikk ut av alle sosiale medier og forsvant.
Har de fått nye identiteter, kan de få nye jobber.
Kanskje få kreditt, skape en helt ny livsstil.
Det er åpenbart gjort før.
Om noen skulle finansiere dem, kunne de også leve av kontanter.
Kan være venner. Kan være familie. Jeg vet ikke.
Dette er dagen da han ble født.
Herregud!
Vi har gjort alt vi kan komme på
for å finne spor etter Aziz, Rabia, Elliot.
Hans latter...
Var smittsom.
- Var alt. Smittsom. - Ja.
Bortsett fra da de solgte bilene i 2017,
har vi til gode å finne noen troverdig kobling til dem på noen måte.
Det er det som gjør dette så vanskelig.
Fire år senere har vi fortsatt ingen spor etter dem.
Men hvis du tror at vi gir oss...
Hvis du tror at Abdul eller jeg
eller min familie noen gang vil slutte å lete etter Aziz,
tar du sørgelig feil,
for vi vil aldri hvile
før han er tilbake.
Da Aziz forsvant,
stoppet tiden bokstavelig talt.
Så for meg dro han i går.
Jeg tenker på ham hver dag.
Jeg gjør ting hver dag for å prøve å finne ham.
Jeg fortsetter til jeg ser ham.
En dag går han gjennom en dør,
og jeg står på den andre siden.
Det er på tide at han kommer hjem.
GJENKJENNER DU ANSIKTENE?
SAVNET: AZIZ KHAN - f. 2010 ETTERSØKT: RABIA KHALID
SAVNET: AMINA KANDIL - f. 2003 BELEL KANDIL - f. 2006
ETTERSØKT: AHMED KANDIL
SAVNET: CJ VOSSELER - f. 1982 WILLIAM VOSSELER - f. 1984
ETTERSØKT: CHARLES VOSSELER
SAVNET: LUIS ALDERETE MARTINEZ - f. 2012
ETERSØKT: REGINA MARTINEZ
SAVNET: HUAIYI CHIN - f. 2011 BUNYU CHIN - f. 2014
ETTERSØKT: FOONG CHIN
SAVNET: KAYLA UNBEHAUN - f. 2008
ETTERSØKT: HEATHER UNBEHAUN
SAVNET: REUBEN BLACKWELL JR - f. 1992
ETTERSØKT: REUBEN BLACKWELL SR
SAVNET: TAMMY FLORES - f. 2004 DIEGO FLORES - f. 2005
ETTERSØKT: FRANCISCO FLORES
SAVNET CHRISTOPHER & LISA ZAHARIAS f. 1984 & 1986
ETTERSØKT: SUSAN ZAHARIAS
HVIS DU HAR OPPLYSNINGER OM NOEN AV DISSE SAVNEDE BARNA
ELLER DERES ANGIVELIGE BORTFØRERE,
KONTAKT HOTLINE@NCMEC.ORG
ELLER UNSOLVED.COM
Tekst: Øystein Johansen