EN DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
Nej!
Åh nej!
Min son var hela min värld
och en dag ska jag hitta honom.
Allt hade kastats ut och hela stället var städat.
De var borta. Det fanns inget kvar.
Herregud.
Han tog barnen.
Vi hoppades att han skulle komma tillbaka, men det hände aldrig.
Han försvann spårlöst.
Allt vändes upp och ner
och allt som jag trodde var sant var inte sant.
Det finns ingen manual.
Marty, du är vaken!
Du kommer inte ner.
Du kan göra vad du vill!
När jag drömmer om mina barn
är de ibland i trubbel och jag måste till dem.
Ibland lägger vi tid på att göra saker
som vi gillar att göra tillsammans.
I det ögonblicket...
...lever de,
och de är med mig.
Så jag älskar att drömma om mina barn för att de är där.
ALLT OM MIG!
Jag träffade Ahmed Kandil när jag var 28 och han var 30.
Jag tänkte gå till läkarutbildningen,
och han ville läsa företagsekonomi för att jobba i finansbranschen.
Vi utövade sport på alla dejter i början,
vi spelade fotboll, volleyboll och racketboll.
Vi var ofta och dansade.
På fredagar var det East Coast Swing eller West Coast Swing.
Vi gjorde en massa härliga dansrutiner och det var jättekul.
Ahmed växte upp i Kairo. Han är muslim.
Jag växte upp i Berlin.
Jag växte upp som kristen,
men det jag kände förde oss samman
är att vi båda kom från medelklass-hem.
Så hade vi samma värderingar,
även om vi kom från olika religiösa bakgrunder.
Ahmed och jag kände varandra i några år innan vi gifte oss.
Och nio månader senare
föddes min dotter Amina, den första september 2003.
Det var tre veckor efter att jag började studera.
Mellan andra och tredje året
föddes min son Belel, den fjärde januari 2006.
Amina är varm person.
Hon är lite blygare än sin bror,
men hon har en kärna av inre styrka som skiner igenom ibland.
Belel är mer utåtriktad och underhållande på många sätt.
Han fick med sig alla.
Rebecca och jag träffades på specialistutbildningen i Boston
och följde varandra till Virginia för ett jobb.
När Rebecca och Ahmed flyttade till Virginia...
Varje onsdag var det middag.
Hej!
Barnen sov över,
spelkvällar,
och Ahmed var alltid välkomnande.
Han tog väl hand om barnen.
Han var en bra pappa.
Men han arbetade faktiskt inte då.
Han hade ett jobb i Boston
och i finanskrisen hade han förlorat sitt jobb.
Efter 2008 var ekonomi inte en bra bransch att jobba i.
Från och med då
visade Ahmed aldrig intresse av att få ett nytt jobb.
Han log mindre och han var mindre positiv
och inte öppen för någon dialog eller diskussion.
Han såg mig som enbart fokuserad på barnen
och min roll som mamma,
mer än som en kvinna eller akademiker.
Han var inte samma person som när jag träffade honom.
Ahmed skulle ha hållit ihop som vi var,
men jag var inte lycklig.
Så Ahmed och jag separerade i juni 2013.
När vi hade separerat
fick jag ha barnen två vardagar. Ahmed hade dem de andra vardagarna.
Och vi delade på helgerna.
Men Ahmed försökte göra det väldigt svårt för Rebecca att träffa Amina och Belel,
för Rebecca arbetade.
Han blev mer konservativ i sin religiösa utövning,
och Amina och Belel gick i skolan i moskén på lördagar.
Det blev väldigt tydligt
att Ahmed hade en tanke på hur barnen skulle uppfostras,
och jag kände att jag var på en helt en annan bana.
28 AUGUSTI 2014 14 MÅNADER EFTER SEPARATIONEN
Det var torsdagen före Labor Day.
Barnen skulle åka med Ahmed till Toronto för att titta på college
åt deras kusin.
Han sa att han skulle återvända den första september, den måndagen,
på Aminas födelsedag.
Hon skulle fylla 11 år.
Han väntade sig att vara tillbaka i landet då.
När Ahmed hämtade barnen
satt vi i soffan och såg något på iPaden.
Belel sprang omedelbart till ytterdörren
för att visa den för sin pappa och sprang genast ut till bilen.
Jag sa till Amina att det var dags att åka.
Vid dörren gav hon mig en kram och två pussar.
Jag önskade henne en bra helg i Toronto med sina kusiner
och jag såg fram emot att gratulera henne
inte långt efter det.
Jag såg dem köra iväg.
Det var sista gången jag såg mina barn.
29 AUGUSTI 2014 NÄSTA DAG
På fredagen, dagen efter att barnen hämtades på kvällen,
sms:ade jag Ahmed och skrev att jag vill ringa Amina på födelsedagen.
Han skulle vara tillbaka den första.
Jag hade ingen kontakt med dem på lördag och söndag,
men på måndagen försökte jag ringa honom flera gånger på hans mobil,
men han svarade inte.
Då borde han ha varit tillbaka.
Det var upprörande att inte nå mina barn.
Jag ringde flera gånger från sjukhuset men fick inget svar.
Det var lite oroande, men det var inte ovanligt för honom.
Ett passivt aggressivt drag
för att hindra mig från att prata med min dotter.
Jag skrev till Ahmed att han skulle gratulera Amina på födelsedagen.
Den tisdagen, den andra september,
skulle Amina börja middle school
och Belel skulle tillbaka till elementary school.
Jag tänkte att om barnen var i skolan
så var allt bra.
Men jag ringde båda skolorna på morgonen.
De sa att de inte var där och att de inte hade dykt upp.
Då blev jag väldigt orolig,
panikslagen, arg
och sårad och orolig för barnen.
Problemet var att kliniken jag jobbade på låg avsides,
och jag var den enda narkosläkaren med patienter som behövde mig.
Jag kunde inte åka.
Jag kontaktade polisen den dagen och ringde alla sjukhus i Toronto
för att se om de varit med om en olycka.
Sen ringde jag Ahmeds pappa i Egypten
och frågade var Ahmed var och vad som hade hänt.
Han visste inte vad jag pratade om.
Och han var inte orolig, vilket oroade mig.
Det var ett riktigt varningstecken på att han måste ha vetat något.
Så jag ringde Daphney och frågade om hon kunde kolla Ahmeds hus åt mig.
När jag åkte till huset fanns det inga bilar där,
ingen var hemma
och fönstren var fördragna.
Jag gick till baksidan av huset.
Det fanns en gardin som drogs åt sidan,
och jag tittade genom en glasdörr.
Då visste jag att nåt dåligt hade hänt.
Jag ringde Rebecca och sa
att huset var tomt, helt tomt.
Hon sa att allt var borta. Det fanns inget kvar.
Allt rasade samman
och jag bara föll.
Det var så det kändes.
Allt slits ifrån dig och vänds upp och ner.
Jag vet inte vad som händer.
En liten stund senare sa de att vi behövde intubera en patient.
Jag minns att jag återgick till jobbet.
Jag grät. Jag kunde inte sluta gråta.
Kirurgen och hela teamet sa: "Är du okej?" Jag sa nej.
"Jag vet inte var mina barn är."
Det är som att krossas, få panik
och bara sprättas upp.
Den fredagen
förklarade polisen i James City County
att passagerarlistorna hittats,
och det var tydligt att Ahmed och barnen inte hade rest till Kanada.
De flög faktiskt från JFK via Kiev,
och från Kiev till Istanbul i Turkiet.
Det var chockerande
och det skrämde mig på sätt som jag inte kan beskriva.
J. EDGAR HOOVER FBI:S BYGGNAD
FBI kopplades in i fallet i september 2014.
Direkt när FBI fått kännedom om
att Amina och Belel hade tagits av sin pappa,
utfärdades en federal arresteringsorder för Ahmed
av Virginias östra distrikt
för två fall av internationell kidnappning.
En för Belel och en för Amina.
Ett av de första stegen i utredningen
var en grundlig genomgång av hans ekonomi,
där vi letade efter allt som kunde leda till Ahmed och barnen.
När jag kollade upp bank- och kreditkortsregister från FBI
blev jag chockad.
Ahmed hade åkt till ett överlevnadsläger uppe i bergen.
Han hade åkt till en skytteklubb för att lära sig att skjuta flera gånger.
Han var ingen vapenfanatiker.
Överlevnadsträning skulle vara till nytta om man skulle korsa en gräns,
gå till fots och tillbringa några dagar utomhus.
Han köpte olika sorts campingutrustning,
som sovsäckar och stövlar till barnen,
och skickade dem utomlands.
Det var små saker som visade att Ahmed inte tog sina barn på infall.
Han hade en plan innan han lämnade landet.
Nu var jag tvungen att hitta mina barn.
Jag kollade Aminas mejlkonto flera gånger,
och surfplattan som barnen hade
hade använts för att kolla Aminas e-post i december 2014.
När jag tittade på IP-adressen för var surfplattan fanns,
så var en i Hatayprovinsen nära staden Reyhanli,
i den södra delen av Turkiet som ligger vid gränsen till Syrien.
Nära en krigszon.
Det skrämde mig verkligen för att jag tänkte: "Vad betyder det?"
Ska Ahmed gå med i något som han inte borde gå med i
och dra med barnen?
Att han kanske var på en osäker plats med mina barn,
och jag visste inte var de var. Jag kunde inte skydda dem.
Vi visste inte vart han skulle.
Och om Ahmed hade bytt namn, barnens namn,
skapat nya identiteter.
Det var möjligt.
Det kanske var därför de inte kunde spåras.
Jag var aktivt involverad i att försöka hitta nåt sätt att nå barnen.
Jag har anlitat tre privata utredare,
och jag har kontaktat kongressledamöter och senatorer.
Jag skapade en webbsida med budskapet: "Jag letar efter mina barn."
"Om ni vet något, hör av er."
Men inget verkade verkligt.
Förrän september 2015, ungefär ett år efter att Ahmed hade kidnappat barnen.
Jag fick ett mejl där det stod: "Barnen är okej."
Det var från Ahmed.
"Jag ville bara berätta att de mår bra.
Vi bor på en liten gård och de älskar det.
De har olika sorters djur och det håller dem upptagna.
Jag förstår att du måste vara arg på mig, men du gav mig inget annat val.
Jag visste långt innan du bad om skilsmässa att det skulle komma,
och jag tänkte inte vänta tills du hittade ett jobb
och fick enskild vårdnad.
När de är gamla nog att skilja mellan rätt och fel
kontaktar de dig.
Och i rätt ålder kan de bestämma var de vill bo."
Det var ett upprörande mejl.
Å ena sidan var det en lättnad att höra att mina barn levde.
Det var också uppenbart att barnen påverkades
att ta till sig den livsstil som Ahmed tyckte passade sig.
Han skulle påverka dem
så att de förmodligen aldrig vill kontakta mig.
Man upptäckte att återställningsadressen
var en av Ahmeds kända e-postadresser.
Det kom från honom,
och det kom från samma område i Turkiet
där Aminas e-postadress hade kontrollerats.
Samma lilla del som ligger nära Syrien.
Jag fick kontakt med en turkisk polis
som åkte till södra Turkiet nära gränsen till Syrien
och letade efter barnen
och mejlets IP-adress.
Han hittade ett internetcafé som kan ha varit aktuellt,
men han fick inte fram nån information
utöver vad utrikesdepartementet, polisen och FBI kunde få tag på.
Det hade inte hänt något på ett tag.
Det var en svår tid.
Sen fick jag reda på att Ahmed ansökte om ett egyptiskt id-kort 2016.
Han registrerade sin legitimation på sina föräldrars adress i Giza.
Om det är sant,
och tillsammans med Ahmeds mejl 2015
där det stod att de var på en gård med djur,
kopplat till att Rebecca sa att Ahmeds pappa ägde en gård
som låg mellan Kairo och Alexandria.
Det är nog den bästa ledtråden vi har om att de finns i Egypten.
Så jag anlitade en utredare och försökte samarbeta med folk i Egypten
för att se om det fanns spår av barnen
eller om de sågs någonstans med Ahmeds föräldrar.
Men de hittade inget.
Jag ville åka till Egypten,
men jag hade varnats från det.
Jag är inte skyddad utomlands.
Alla kan komma med alla slags anklagelser.
Jag fick höra att det vore väldigt oklokt.
Det faktum att vi trodde att Ahmed var utomlands
gjorde det svårare, eftersom att i Egypten
ses inte kidnappning av en förälder som ett brott.
Han är en biologisk förälder.
De är hans barn, precis som de är Rebeccas.
Fadern kan bestämma vad han vill göra med barnen.
Jag som mamma har ingen möjlighet att få tillbaka barnen
eller tvinga fram kommunikation.
Det finns ingen utväg,
och det är så orättvist.
Jag vet inte varför de inte har kontaktat Rebecca.
Men jag undrar om han inte arrangerade en olycka
och sa till barnen att hon är död.
Eller om han förbjöd dem att använda internet,
för det är helt otänkbart
att Amina och Belel inte skulle ha kontaktat sin mamma.
De älskade sin mamma och hon älskade dem.
"Den fjärde januari 2017.
Belel, idag är din födelsedag,
och även om jag är ledsen att jag inte är med dig,
hoppas jag att du är omgiven av lycka, hopp, skoj och vänlighet."
Förlusten av att inte ha mina barn är så stor.
Det är förlamande att känna den känslomässiga smällen
varje gång jag kom in hemma.
Jag skriver dagbok till dem varje dag,
och det är då jag låter mig känna.
Och att känna mig nära dem igen.
Hon skriver till dem varje dag.
Det är personligt. De är hennes barn.
Hon förtjänade inte att bli fråntagen dem.
Jag lider med Rebecca som har levt med det så länge,
och vi har inte kunnat ge henne de svar
som hon och hennes barn förtjänar.
Det är inte deras fel
och de förtjänar att veta att deras mamma bryr sig om dem.
Mamma!
Jag saknar er båda, Amina och Belel, så mycket.
Och...
Jag hoppas att jag får möjlighet att se de personer ni har vuxit till,
de personer ni är nu,
och hur underbara ni måste vara, och hur nyfikna på världen.
AMINA OCH BELEL ÄR BARA TVÅ AV TUSENTALS BARN
SOM BLIR BORTFÖRDA AV EN FÖRÄLDER I USA VARJE ÅR.
ABDUL KHAN HAR SÖKT EFTER SIN SON, AZIZ, SOM SAKNAS SEN 2017.
Aziz föddes den 13 november 2010.
Och den dagen förändrade mitt liv.
Vi var alla där den dagen han föddes
och Aziz var vår största välsignelse.
Han gav oss en sån glädje...
Ja!
...och Abdul älskade att umgås med honom.
Kör! Ta honom!
Herregud! Ta honom!
Kör åt vänster!
Aziz mamma, Rabia, föddes i Columbus i Georgia.
Hennes familj kommer från Indien och Pakistan.
Vi träffades i Alabama när vi gick i skolan,
och mamma presenterade oss för varandra.
Rabia gick grundutbildningen.
Hon har en väldigt stark personlighet.
Hon gör en poäng av att veta vad hon vill
och kräva det hon vill ha.
Jag har också en stark personlighet
och vi drogs till varandra.
Efter några år insåg vi att vi ville gifta oss.
När Aziz föddes bodde vi med mina föräldrar i New Orleans.
Oj!
Rabia hade svårt att komma överens med dem.
Det var tydligt att vi inte kunde bo i huset.
Så vi flyttade ut.
Jag är en lungläkare och jobbar på en intensivavdelning
och Rabia jobbade på samma sjukhus som jag
under en kort tid och sen slutade hon det jobbet.
Sen jobbade hon på en lokal cancerklinik.
Sen lämnade hon det jobbet.
Hon hittade alltid en anledning att byta jobb.
Hon gillade inte nån. Hon gillade inte sin chef.
Hon var väldigt sluten som person
och det kändes aldrig som att man kände henne.
När Aziz blev äldre började vi få problem.
Vi bråkade nästan dagligen.
Vi grälade inför Aziz.
I april 2014 bestämde vi oss för att separera.
Hon ville återvända till Atlanta, för det var där hennes familj fanns.
Jag gick med på det först,
för om hon behövde hjälp med Aziz, kunde det vara en bra idé.
Hon fick det att låta som:
"Vi jobbar på äktenskapet. Vi försöker få det att fungera."
Det var tufft,
men vi hade en överenskommelse där vi tog varannan helg.
Jag tänkte "Det här är tillfälligt."
Efter flera månader, helt ur det blå,
fick Abdul skilsmässopapper.
Det var en chock.
Allt förändrades.
Rabia försökte hindra mig
från att träffa Aziz.
Hon planerade fotbollsmatcher på mina helger
och hittade på ursäkter om att han var sjuk.
Hon försökte hindra honom från att träffa mig.
Under hela den här perioden verkar hon ha träffat advokater.
Hon läste på om vårdnaden.
Hon funderade ut vad hon behövde göra
för att behålla Aziz i Atlanta.
Till slut ville Rabia att Aziz
inte skulle ha någon koppling till sitt liv i New Orleans.
Och när hon lämnade in skilsmässopapper,
hindrade Rabia Abdul från att träffa Aziz.
Han var tvungen att gå till rätten
och få henne delgiven...
Rabia.
...för att de skulle informera henne om att han hade rätt att träffa sitt barn.
Skilsmässan slutfördes 2015.
FAMILJEN KHAN
Men Rabia höll ändå Aziz från sin pappa.
Det fick mig att kämpa för en utvärdering av vårdnaden.
Jag ville ha rätt att tillbringa så mycket tid med min son
som var tillåtet.
Ungefär ett år senare rekommenderade utvärderarna
att jag skulle få primär vårdnad om Aziz, för de ansåg att Rabia
inte tillät mig att tillbringa tid med och vara en bra pappa för Aziz.
När Rabia fick reda på
att Abdul skulle få vårdnaden om Aziz,
gick hon till domstol
och kom med hemska och grundlösa anklagelser mot Abdul.
Hon vände sig till straffrättssystemet
och anklagade mig och min familj för att vara våldsamma
för att fördröja domstolens utvärdering.
Det blev en enda röra med många advokater
och utredningen tog ungefär ett och ett halvt år.
Det jobbiga var att jag inte fick träffa Aziz.
Det var jobbigt.
Under processen i domstolen,
insåg vi att Rabia hade haft ett förhållande med någon annan.
Elliot Bourgeois var en vän som hon kände på college.
Mot slutet av vårt äktenskap
hade de pratat i telefon några gånger.
Nån gång, när vårt äktenskap upphörde,
fick de kontakt igen.
Elliott började komma till domstolen med Rabia.
Det var så vi fick veta att Elliott och Rabia var gifta.
Han var ingen advokat, men hon avskedade tre eller fyra stycken.
Hon och Elliot blev sina egna advokater och de representerade sig själva.
Varje domare de gick upp inför
började se igenom deras lögner och manipulation.
Och till slut, efter 18 månaders grundlig utredning,
insåg distriktsåklagaren i Atlanta att alla anklagelser var falska,
och jag skulle få full vårdnad om Aziz.
Vi skulle träffas den 28 november 2017 i en rättssal i Atlanta,
och då skulle alla restriktioner upphävas.
Nu skulle det hända. Vi var så glada.
Vi kommer till rättssalen. Vi väntar på vårt fall.
Domaren dyker upp och Rabia är inte där.
Vi drabbades först av panik,
men vi tänkte: "Det är bara Rabia som är Rabia.
Hon tänker kasta nåt annat på oss för att försöka förlänga det här."
Vi väntade i flera timmar och hoppades att det var en försening.
Men Rabia dök inte upp.
Jag lämnade domstolen
och jag hade inte min son.
Jag var väldigt orolig. Jag ringde hans skola.
De sa att de inte hade sett honom på en vecka.
Han kom inte till skolan veckan före Thanksgiving.
Sist de såg honom var fredagen innan.
Jag ringde till hennes familj, men vi fick inget svar.
Slutligen insåg vi att hon hade kidnappat honom.
Det var det som hände.
Hon kidnappade honom och flydde.
Förkrossande.
Hemskt.
Det var förvirrande.
Det kändes overkligt.
Och Abdul var livrädd.
Det var som att slita ut hans hjärta.
Han säger alltid att kvällarna är svårast,
i det tysta.
Det är då han
har tid att tänka
på sitt liv med Aziz.
Jag minns sista gången jag såg Aziz.
Det var mars 2016.
Det var bara en vanlig helg.
Han hade kul. Vi tog många bilder.
Men jag sa: "Aziz, det är dags för dig att åka."
Jag satte honom i hennes bil,
och han brukade alltid...
...hålla upp händerna och säga:
"Baba, hur många dagar tills vi ses igen?"
Du vet, fem dagar till.
De körde iväg och jag tänkte:
"Vi ses om fem dagar för det är min helg.
Jag har vårlov."
Det var över fyra år sedan.
Vi tyckte att Rabia var galen.
Vi tyckte att hon var hämndlysten,
men vi trodde aldrig att Rabia var kapabel till det här.
Vi anlitade flera privatspanare i Atlanta i New Orleans
och andra platser i landet för att få information om Aziz.
Det första som alla sa var
att jag måste kontakta polisen
för att få dem att utreda bortförandet,
men det måste finnas en häktningsorder för Rabia.
Till en början var det en del oenighet mellan olika polismyndigheter
om jurisdiktionen var i Atlanta eller New Orleans.
Slutligen, efter två år,
utfärdade domstolen en häktningsorder för kidnappning
mot Rabia för bortförandet av Aziz.
När det fanns en häktningsorder mot Rabia
blev U.S. Marshals inblandade i fallet.
U.S. Marshals kom in i fallet i början av 2020
och inledde sitt arbete
ungefär tre år efter själva försvinnandet.
Vi låg långt efter redan från start.
Vi gjorde flera förhör i flera stater.
U.S. Marshals från Northern District of Georgia
åkte till Duluth
och försökte förhöra Rabias föräldrar.
De svarade undvikande under förhör
och de verkade inte oroa sig för var deras dotter var,
var deras barnbarn var eller var Elliot var.
De hänvisade allt till sin advokat.
Efter att ha pratat med U.S. Marshals
fick jag reda på att det här var nåt som Rabia och Elliott hade planerat.
Det var kallt och beräknat.
Rabia och Elliot hade tagit Aziz ur skolan
tio dagar före den 28 november.
De sålde sina bilar till CarMax i Atlanta.
Elliot hade sagt upp sig från jobbet.
De stängde av sina mobiltelefoner, stängde sina bankkonton,
stängde alla sina sociala medier och försvann.
Om de antar nya identiteter kan de få nya anställningar.
Kanske skapa kreditkort, skapa en helt ny livsstil.
Det har gjorts förr.
Eller om nån skulle finansiera dem kan de också klara sig på kontanter.
Det kan vara vänner. Det kan vara familj. Jag vet inte.
Det här är dagen han föddes.
Jösses.
Vi har gjort allt vi kan komma på
för att hitta spår av Aziz, Rabia, Elliot.
Hans skratt...
...smittade av sig.
- Det var allt. Smittsamt. - Ja.
Förutom nä de sålde sina bilar 2017,
har vi ännu inte hittat någon trovärdig länk till dem.
Det är det som gör det så svårt.
Fyra år senare har vi fortfarande inga spår efter dem.
Men om ni tror att vi försvinner...
Om ni tror att Abdul eller jag,
eller min familj kommer att sluta leta efter Aziz,
så har ni fel.
För vi kommer aldrig att vila
förrän han är tillbaka.
När Aziz försvann
stannade tiden bokstavligen.
För mig känns det som igår.
Jag tänker på honom varje dag
och gör saker varje dag för att försöka hitta honom.
Jag fortsätter kämpa tills jag träffar honom.
En dag går han in genom en dörr
och då står jag på andra sidan.
Han ska komma hem nu.
KÄNNER DU IGEN DESSA ANSIKTEN?
SAKNAD: AZIZ KHAN F: 2010-11-13 EFTERLYST: RABIA KHALID
SAKNAD: AMINA KANDIL F: 2003-09-01 BELEL KANDIL F: 2006-04-01
EFTERLYST AHMED KANDIL
SAKNAD: CJ VOSSELER F: 1982-09-12 WILLIAM VOSSELER F: 1984-04-21
EFTERLYST: CHARLES VOSSELER
SAKNAD: LUIS ALDERETE-MARTINEZ F: 2012-03-22
EFTERLYST: REGINA MARTINEZ
SAKNAD: HUAIYU CHIN F: 2011-10-11 BINYU CHIN F: 2014-09-24
EFTERLYST: FOONG CHIN
SAKNAD: KAYLA UNBEHAUN F: 2008-05-01
EFTERLYST: HEATHER UNBEHAUN
SAKNAD: REUBEN BLACKWELL, JR. F: 1992-12-29
EFTERLYST: REUBEN BLACKWELL, SR.
SAKNAD: TAMMY FLORES F: 2004-03-30 DIEGO FLORES F: 2005-07-28
EFTERLYST: FRANCISCO FLORES
CHRISTOPHER ZAHARIAS F: 1984-03-25 LISA ZAHARIAS F: 1986-08-18
EFTERLYST: SUSAN ZAHARIAS
OM DU HAR INFORMATION OM NÅGRA AV DESSA BARN
ELLER DERAS MISSTÄNKTA KIDNAPPARE, RING 1-800-THE-LOST
E-POST: HOTLINE@NCMEC.ORG ELLER GÅ TILL
UNSOLVED.COM
Undertexter: Sarah Wallin Bååth