ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
Ні!
О ні!
Мій син – найдорожче, що в мене було,
і одного дня я його знайду.
Дім був спустошений, а всі речі – викинуті на смітник.
Забрали усі речі та зникли.
Боже мій.
Він забрав дітей.
Щодня ми сподівалися, що він повернеться, але все дарма.
Він зник безслідно.
Усе перевернулося з ніг на голову, і все, що я вважала правдою, було брехнею.
Для викрадення немає правил.
Марті, твоя черга!
Я не можу.
Ти можеш все що завгодно!
Коли мені сняться мої діти,
іноді вони в біді, та я маю їх врятувати.
А іноді ми просто проводимо час разом,
робимо те, що любимо.
В такі моменти...
вони живі
і вони зі мною.
Я люблю, коли вони мені сняться, тому що в снах вони поруч зі мною.
ВСЕ ПРО МЕНЕ!
Я зустріла Ахмеда Канділа, коли мені було 28, а йому – 30.
Я планувала піти в медичний університет,
а він цікавився фінансами, тому навчався на магістра ділового адміністрування.
Усі перші побачення були спортивними:
будь то гра в футбол, волейбол, бадмінтон.
А скільки було танців.
Кожної п'ятниці ми танцювали то західний, то східний свінг.
Ми вивчили багато рухів, і це було дуже весело.
Ахмед виріс у Каїрі. Він мусульманин.
Я виросла в Берліні.
І хоч я була християнкою,
нас дійсно зблизило те,
що ми обидва походили з середнього класу,
тож у нас були схожі цінності,
незважаючи на релігійні відмінності.
Через два роки після знайомства ми з Ахмедом одружилися.
А через дев'ять місяців, 1 вересня 2003, народилася моя дочка Аміна.
Я тоді тільки вступила до медичного.
А вже наприкінці третього курсу,
4 січня 2006 року, народився мій син Белел.
Аміна – дуже ласкава людина.
Вона трохи сором'язливіша за брата,
проте час від часу вона може показати сильний характер.
Белел більш відкритий, та йому тільки дай позабавлятися.
Він завжди у центрі уваги.
Ми з Ребеккою зустрілися, коли ми тільки-но переїхали до Бостона,
а потім разом поїхали працювати до Вірджинії.
Коли Ребекка й Ахмед переїхали до Вірджинії...
ми вечеряли кожної середи.
Гей!
Наші діти влаштовували піжамні вечірки,
разом бавилися в ігри.
Ахмед завжди був дуже гостинним.
Він добре дбав про дітей.
Він був хорошим батьком.
На той момент він був безробітнім.
У нього була робота в Бостоні,
але він втратив її через фінансову кризу.
Після 2008 року фінанси були не дуже вдалим напрямком для роботи.
Після цього
Ахмед більше не був зацікавлений у пошуку нової роботи.
Він став менше посміхатися, був більш негативним.
З ним було дуже важко щось вирішувати або обговорювати.
Він все більше відносився до мене, як до виховательки дітей, як матері,
ніж як до жінки чи кваліфікованого лікаря.
Це вже був не той чоловік, якого я колись зустріла.
Ахмед був готовий залишити все як є в наших стосунках,
але мене це не влаштовувало.
Тож в червні 2013 року ми з Ахмедом розлучилися.
Коли ми розлучилися,
я забирала дітей на два дні у будні, Ахмед брав їх на решту днів,
а вихідні ми ділили порівну.
Але оскільки Ребекка працювала,
Ахмед всіляко ускладнював зустрічі з дітьми.
Він також був налаштований на більш консервативний релігійний напрям,
тому щосуботи Аміна та Белел відвідували школу при мечеті.
Було цілком очевидно,
що він прагнув виховати дітей одним чином,
а я хотіла виростити їх зовсім по-іншому.
28 СЕРПНЯ 2014 РОКУ
14 МІСЯЦІВ ПІСЛЯ РОЗЛУЧЕННЯ РЕБЕККИ ТА АХМЕДА
Це був четвер перед Днем праці.
Діти збиралися полетіти з Ахмедом до Торонто, щоб відвідати коледж,
до якого вступав їх кузен.
Він сказав, що повернеться 1 вересня, у понеділок,
у день народження Аміни.
Їй виповнювалося 11 років.
Тож він планував повернутися в країну.
Коли Ахмед приїхав за дітьми,
ми сиділи на дивані та дивилися щось на планшеті.
Белел побіг до вхідних дверей,
показав батькові щось на планшеті, а тоді одразу побіг до машини.
Я сказала Аміні, що час прощатися.
Вона обійняла мене на порозі, поцілувала.
Я побажала їй гарно провести час у Торонто з її родичами
і сказала, що вже скоро буду поздоровляти її з днем народження.
Я помахала їм на прощання.
Тоді я востаннє бачила своїх дітей.
29 СЕРПНЯ 2014 РОКУ НАСТУПНОГО ДНЯ
Наступного дня, у п'ятницю, після того, як Ахмед забрав дітей,
я написала йому, що подзвоню Аміні, щоб привітати.
Він підтвердив, що повернеться першого числа.
Я не спілкувалася з ними у вихідні,
але в понеділок я кілька разів дзвонила Ахмеду,
але він не відповідав.
Першого вересня він вже мав повернутися.
Я не могла зв'язатися з дітьми, і мене це дуже дратувало.
Я телефонувала йому з лікарні, але він не відповідав.
Хоч я і була збентежена, така поведінка була звичною для нього.
Так собі маніпуляція,
щоб не дати мені поговорити з донькою в її день народження.
Того вечора я написала Ахмеду, щоб він передав Аміні мої вітання.
Того вівторка, 2 вересня,
Аміна мала вперше піти до середньої школи,
а Белел повертався до початкової.
ШКОЛА ІМЕНІ МЕТТЬЮ ВЕЙЛІ
Тож я вирішила, що якщо діти в школі,
то мені нічого хвилюватися.
Але вранці я подзвонила в обидві школи.
Мені сказали, що на заняття вони не прийшли.
У той момент я почала хвилюватися,
мене охопила паніка, злість,
і я дуже непокоїлася за дітей.
Проблема в тому, що я була у клініці,
я була єдиним анестезіологом на зміні, у мене були пацієнти.
Я не могла піти з роботи.
У той же день я звернулася до поліції та обдзвонила всі лікарні Торонто,
щоб дізнатися, чи не потрапили вони в аварію.
Потім я подзвонила батьку Ахмеда в Єгипет.
Я запитала: «Де Ахмед? Що сталося?»
Він не розумів, про що я.
Мене занепокоїло те, що його це не хвилювало.
Для мене це було знаком того, що він, мабуть, щось знає.
Я подзвонила Дафні та попросила її поїхати до Ахмеда додому.
Коли я під'їхала до будинку, у дворі не було машин.
Вдома нікого не було,
а всі вікна були щільно зачинені.
Я обійшла будинок.
Я заглянула в будинок через скляні двері,
подивилася через фіранку
і зрозуміла, що сталося щось погане.
Я подзвонила Ребецці і сказала,
що будинок порожній. Ані меблів, нічого.
Вона сказала, що всі речі були вивезені.
Будинок порожній.
Серце мов обірвалося.
Я немов під землю провалилася.
Словами не описати.
Немов відірвали шмат душі, і життя пішло шкереберть.
Я не знала, що коїться.
Одразу після дзвінка мені треба було повертатися до пацієнта.
Тож я повернулася до роботи.
Я плакала безперестану.
Хірург і вся команда спитали: «Усе добре?» А я їм: «Усе кепсько».
«Я не знаю, де мої діти».
У мене була така паніка, мене ніби розчавили,
а потім встромили ножа в серце.
5 ВЕРЕСНЯ 2014 ВІСІМ ДНІВ ЯК АМІНА ТА БЕЛЕЛ ПОЇХАЛИ
У ту п'ятницю
в поліції округу Джеймс повідомили,
що ґрунтуючись на даних авіаперевізника, Ахмед не полетів з дітьми до Канади.
НЬЮ-ЙОРК
Вони вилетіли з аеропорту Нью-Йорка із зупинкою у Києві,
а звідти полетіли до Стамбула, Туреччини.
Я була дуже шокована.
Слів бракує, щоб описати, як я тоді злякалася.
ШТАБ-КВАРТИРА ФБР ІМЕНІ ЕДГАРА ГУВЕРА
ФБР почало розслідувати цю справу у вересні 2014 року,
Як тільки бюро дізналося,
що Аміну й Белела забрав їхній батько,
Східний округ Вірджинії видав ордер на арешт Ахмеда
за двома пунктами статті про викрадення дитини одним з батьків:
один за викрадення Белела і один за Аміну.
Одним із перших кроків на початку розслідування
став ретельний аналіз його банківської виписки
та пошук усього, що могло вивести нас на Ахмеда та дітей.
Коли я переглянула банківські записи та надані ФБР виписки по картках,
я була в шоці.
Ахмед ходив у похід в гори з групою від табору виживання.
Він не раз ходив до стрілецького клубу, щоб навчитися стріляти зі зброї.
Він ніколи не цікавився зброєю.
Тренування з виживання стануть у пригоді, якщо хтось планує перетинати кордон,
долати велику відстань пішки або спати у наметі.
Він купував різне похідне спорядження:
спальні мішки, спеціальні дитячі чоботи,
які відправляв закордон.
Це вказує на те, що забрати дітей – не було для Ахмеда мимовільним рішенням.
У нього був продуманий план, як це зробити.
РОЗШУК
Тепер я мусила знайти своїх дітей.
ГРУДЕНЬ 2014
ТРИ МІСЯЦІ ПІСЛЯ ЗНИКНЕННЯ АМІНИ І БЕЛЕЛА
Я перевіряла пошту Аміни кілька разів,
і у грудні 2014 року
її пошта відкривалася на планшеті, яким користувалися діти.
Коли я перевірила IP-адресу, останнім місцем положення планшета
була провінція Хатай, що недалеко від міста Рейханли,
розташованого на південному кордоні Туреччини, на межі з Сирією.
Там зона бойових дій.
Мені стало лячно.
Я не розуміла, що це означає. Мені було дуже страшно.
Можливо, Ахмед вліз у якусь халепу, і втягує до цього моїх дітей?
Можливо, вони з дітьми знаходяться в небезпеці,
а я навіть не знаю, де вони.
Я не можу захистити своїх дітей.
Ми не знаємо, куди Ахмед прямував,
або чи змінив він своє ім'я, ім'я дітей, чи зробив нові документи.
Все це цілком можливо.
Саме тому їх неможливо відстежити.
Я шукала спосіб зв'язатися зі своїми дітьми.
Я найняла трьох приватних детективів,
а також зверталася до конгресменів та сенаторів.
Я створила вебсторінку з оголошенням: «Я шукаю своїх дітей.
Повідомте, якщо вам щось відомо».
Але нічого не давало видимих результатів.
Так було до вересня 2015 року. Тоді пройшов рік як Ахмед викрав дітей.
Я отримала лист, у темі якого просто було зазначено: «Діти в порядку».
Лист був від Ахмеда.
«Просто хотів повідомити, що з ними все добре.
Ми живемо на маленькій фермі. Їм тут дуже подобається.
У них тут ціла купа тварин, і їм є чим зайнятися.
Я розумію, що ти сердишся на мене, але ти не залишила мені вибору.
Я вже давно розумів, що ти хочеш розлучитися,
і не збирався чекати, поки ти знайдеш нову роботу
і візьмеш повну опіку над ними.
Коли вони виростуть і зможуть відрізнити добре від злого,
вони зв'яжуться з тобою.
Коли виростуть, вони можуть вирішити, де вони хочуть жити».
Той лист мене дуже розгнівав.
З одного боку, я зітхнула з полегшенням, коли взнала, що мої діти живі.
Проте я розуміла, що Ахмед впливає на дітей таким чином,
щоб вони набули тих цінностей у житті, які він вважає вірними.
Він збирається нацьковувати їх,
аж доки вони, мабуть, ніколи не захочуть зі мною зв'язатися.
З'ясувалося, що одна з відомих мені електронних адрес Ахмеда
була також його резервною адресою.
Лист був точно від нього,
і він був відправлений з того ж району Туреччини,
де раніше використовувалася адреса Аміни.
Та сама маленька провінція, що біля Сирії.
Я зв'язалася з турецьким детективом,
який поїхав до кордону з Сирією,
щоб знайти дітей,
та перевірити IP-адресу, з якої надійшов лист.
Він знайшов інтернет-кафе, з якого лист міг бути відправлений,
але більше інформації, ніж поліція та ФБР змогли знайти,
він здобути не зміг.
Тож досить довго не було жодних вістей.
Мені тоді було дуже важко.
Потім я дізналася, що у 2016 році Ахмед оформив єгипетський паспорт.
Місцем реєстрації він вказав адресу його батьків у Гізі.
Ґрунтуючись на цьому,
а також на листі Ахмеда у 2015 році,
де він каже, що вони живуть на фермі,
та розумінні Ребекки, що батько Ахмеда володіє фермою,
яка знаходиться між Каїром та Александрією,
це, мабуть, найкращий доказ того, що вони можуть бути в Єгипті.
Тому я найняла детектива,
який спільно з людьми в Єгипті
намагався знайти будь-яку інформацію про дітей.
Можливо, їх бачили з батьками Ахмеда.
Але вони нічого не знайшли.
Я дуже хотіла полетіти до Єгипту,
проте мене настійливо відмовляли.
За кордоном мене ніхто не захистить.
Будь-хто може висунути будь-які звинувачення.
Тож мені пояснили, що це погана ідея.
Якщо Ахмед насправді за кордоном,
то це все ускладнює,
бо конкретно в Єгипті викрадення одним з батьків
не вважається злочином.
Він біологічний батько.
Вони його діти, так само як і Ребекки.
Батько може вирішити, що робити з цими дітьми.
Я, як мати, не маю жодної можливості повернути цих дітей
або вимагати поспілкуватися з ними.
Тут нічого не вдіяти,
і це так несправедливо.
Не знаю, чому вони досі не зв'язалися з Ребеккою,
але я не виключаю того, що він міг сказати дітям,
що вона померла.
Або він просто міг заборонити їм користуватися інтернетом.
Я ні за що на світі не повірю,
що Аміна і Белел не хотіли б зв'язатися з мамою.
Вони обожнювали свою маму, а вона обожнювала їх.
«4 січня 2017 року.
Белел, сьогодні твій день народження,
і хоча мені сумно, що я не з тобою,
сподіваюся, що ти оточений щастям, надією, веселощами і добротою».
Втрата дітей це настільки важко емоційно,
що якби я переживала це кожного разу, коли заходжу додому, я б вже померла.
Тому щодня я пишу їм листи у своєму щоденнику,
і саме тоді даю волю емоціям
та відчуваю їхню близькість.
Вона пише їм кожен божий день.
Їй дуже важко. Це її діти.
Вона не заслужила, щоб їх забрали.
Моє серце розривається за Ребекку.
Вона вже стільки доклала зусиль,
але ми все одно не змогли допомогти ані їй, ані її дітям.
Діти ні в чому не винні,
і вони мають знати, що їх мамі не байдуже на них.
Мамо!
Я дуже сумую за вами, Аміно та Белел.
Та...
Я сподіваюся, у мене буде можливість побачити, якими ви виросли.
Побачити, які ви зараз.
Побачити, наскільки ви милі та допитливі.
АМІНА І БЕЛЕЛ – ДВОЄ З ТИСЯЧ ДІТЕЙ У США,
ВИКРАДЕНИХ ОДНИМ З БАТЬКІВ ЩОРОКУ.
АБДУЛ ХАН ШУКАЄ СВОГО СИНА, АЗІЗА, ВИКРАДЕНОГО У 2017 РОЦІ.
Азіз народився 13 листопада 2010 року.
І цей день змінив моє життя.
Коли він народився, ми всі були у пологовому.
Азіз був найбільшим благословенням для нашої родини.
Він приніс стільки радості у наш дім.
Ура!
Абдул дуже любив проводити з ним час.
Уперед!
Наздоганяй його!
Ліворуч!
Мати Азіза, Рабія, народилася в Колумбусі, Джорджія.
Її родина родом з Індії та Пакистану.
Ми зустрілися в університеті в Алабамі.
Насправді нас познайомила моя мама.
Рабія була старшокурсницею.
У неї дуже сильний характер.
Вона знає, чого хоче,
і вона цього добивається.
У мене також сильний характер,
тому це нас і зблизило.
Через кілька років ми вирішили, що хочемо одружитися.
Коли народився Азіз, ми жили з батьками в Новому Орлеані.
Нічого собі!
Але Рабія погано ладнала з батьками.
Ми зрозуміли, що не можемо далі з ними жити.
І ми переїхали.
НОВИЙ ОРЛЕАН ЛУЇЗІАНА
Я пульмонолог, працюю в реанімації,
а Рабія працювала в тій самій лікарні,
проте недовго, і незабаром звільнилася.
Потім працювала в місцевій онкологічній агенції.
Звідти вона також пішла.
Вона завжди знаходила причину звільнитися.
То їй колега не подобається, то начальник не такий.
Вона була дуже замкненою у собі,
тому завжди здавалося, що до кінця не знаєш, яка вона насправді.
Коли Азіз подорослішав, у нас почалися проблеми.
Сварилися майже щодня.
Були суперечки на очах у Азіза.
Тож у квітні 2014 року ми вирішили роз'їхатися.
Вона сказала, що хоче повернутися до Атланти,
бо там їй могла допомогти родина.
Спочатку я погодився,
що було б непогано, якби її родина допомагала їй з Азізом.
І це виглядало так,
ніби ми досі працюємо над шлюбом і плануємо зійтися.
Мені було важко,
але ми домовилися по черзі брати Азіза до себе на вихідні.
Я подумав: «Це тимчасово».
І через кілька місяців, ні з того ні з сього
Абдул отримав документи на розлучення.
Ми були шоковані.
Усе змінилося.
Рабія всіма правдами і неправдами
намагалась не дати мені бачитись з Азізом.
Водила його на футбол, коли була моя черга.
Вигадувала, ніби Азіз захворів.
Всіляко перешкоджала нашому спілкуванню.
Схоже, що весь цей час
вона консультувалася з юристами з питань опіки.
Вона шукала способи,
щоб утримати Азіза в Атланті.
Зрештою, Рабія хотіла,
щоб Азіз більше ніколи не повернувся до життя в Новому Орлеані.
Коли Рабія подала документи на розлучення,
вона заборонила Абдулу зустрічатися з Азізом.
Йому довелося звернутися до суду,
щоб передати їй документи...
Рабіє.
...які підтверджували його право бачити свою дитину.
Шлюб було офіційно розірвано у 2015 році.
РОДИНА ХАН
Але Рабія все ще не давала Азізу бачитися з батьком.
Саме це змусило мене вимагати суд переглянути умови опіки.
Я хотів мати право проводити стільки часу з сином,
скільки було дозволено судом.
Десь через рік комісія постановила,
що я маю право на повну опіку над Азізом,
бо Рабія не давала мені бачитися з сином і бути для нього хорошим батьком.
Коли Рабія дізналася,
що Абдул отримає повну опіку над Азізом,
вона пішла до суду
і висунула жахливі, безпідставні звинувачення проти Абдула.
Вона пішла до кримінального суду
та звинуватила мене і мою родину в домашньому насильстві,
щоб відкласти розгляд права на опікунство.
Зрештою до справи було долучено купу адвокатів,
і розслідування затягнулося на півтора року.
Але складніше всього було весь час не бачитися з Азізом.
Було дуже важко.
Доки тривав судовий процес, ми дізналися,
що Рабія вже зустрічалася з кимось іншим.
Елліот Буржуа був її другом, з яким вона вчилася в коледжі.
Під кінець нашого шлюбу, коли почалися проблеми,
вони почали дзвонити один одному.
Тож коли наш шлюб розвалювався,
починалися їх стосунки.
Елліот почав приходити до суду з Рабією.
Так ми дізналися, що Елліот і Рабія одружилися.
Він не був адвокатом, але від захисту в суді вона відмовилася.
Вони з Елліотом самостійно представляли свої інтереси в суді.
З часом усі судді, перед якими вони виступали,
почали бачити їхню брехню та маніпуляції.
Нарешті, після 18 місяців ретельного розслідування,
прокурор в Атланті зрозумів, що всі звинувачення були неправдивими,
тому я мав отримати повну опіку над Азізом.
Ми мали зустрітися 28 листопада 2017 року в залі суду в Атланті,
та всі обмеження мали були зняті.
Це мало статися, тож я дуже радів.
Ми приїхали до суду в Атланті. Чекаємо на наше засідання.
Прийшов суддя...
але Рабія не явилася.
Вся родина спочатку захвилювалася,
але потім ми подумали: «Рабія як завжди.
Вона просто намагається розтягнути процес».
Ми чекали кілька годин, сподіваючись, що вона просто спізнюється.
Але Рабія не прийшла.
Я пішов з суду,
проте так і не повернув свого сина.
Я розхвилювався і подзвонив у школу.
Там сказали, що він вже неділю не з'являвся на заняттях.
Тиждень до Дня подяки його не було в школі.
Востаннє його бачили в п'ятницю, за тиждень до цього.
Я дзвонив її родичам, але ніхто не відповідав.
Нарешті ми зрозуміли, що вона його викрала.
Вона викрала його і втекла.
Ми були розбиті.
Просто розбиті.
Навіть не вірилося,
що це відбувається насправді.
Абдул був у повному відчаї.
Йому ніби вирвали серце.
Вночі йому було найскладніше.
У тиші він залишався на самоті
та прокручував всі ці думки в голові.
Уявляв життя з Азізом.
Пам'ятаю, коли побачив Азіза востаннє.
Це був березень 2016 року.
Звичайні вихідні.
Йому було весело. Ми зробили багато фото.
Але я сказав: «Азізе, тобі пора їхати».
Я посадив його в машину,
а він завжди...
підіймав долоні та питав мене:
«Татку, через скільки днів ми знову побачимось?»
Я сказав: «Через п'ять днів».
Вони поїхали, і я подумав:
«На цих вихідних моя черга бути з ним. Скоро побачимося».
Це було чотири з половиною роки тому.
Ми знали, що Рабія божевільна.
Ми знали, що вона підступна,
але ми й гадки не мали, що Рабія здатна на таке.
ЗНИКЛА ЛЮДИНА
Ми наймали приватних агентів в Атланті, Новому Орлеані та інших містах,
щоб знайти будь-яку інформацію про Азіза.
Всі казали, що перше, що я маю зробити,
це залучити національну поліцію
до розслідування викрадення Азіза,
але вони мали отримати ордер на арешт Рабії.
Спочатку поліція Атланти та Нового Орлеана
не могли вирішити, під чиєю юрисдикцією буде йти розслідування.
Нарешті, через два роки суд видав ордер на арешт Рабії
за викрадення Азіза.
РОЗШУКУЄТЬСЯ: РАБІЯ ХАЛІД
Щойно з'явився ордер на арешт Рабії,
у справу втрутилися маршали США.
Маршали США долучилися до справи на початку 2020 року,
але вони починали справу
з запізненням в три роки після факту викрадення.
Ми відставали ще не почавши.
Ми провели низку допитів у кількох штатах.
Маршали США з Північного округу Джорджії
поїхали в Дулут і спробували допитати батьків Рабії.
Вони ухилялися від відповідей,
і, ґрунтуючись на поведінці, не переймалися тим, де була їх дочка,
а також їх внук або Елліот.
Вони просто посилалися на свого адвоката.
Після розмови з маршалами США
я дізнався, що Рабія та Елліот ретельно спланували все заздалегідь.
Це було розважливо та безсердечно.
Рабія та Елліот забрали Азіза зі школи
за десять днів до 28 листопада.
Вони продали свої машини в Атланті.
Елліот звільнився з роботи.
Вони обидва змінили телефони, закрили рахунки в банку,
видалили всі свої соцмережі та зникли.
Якщо вони використають нові імена, то зможуть знайти роботу.
Отримають кредитну історію, почнуть нове життя.
Таких випадків дуже багато.
Або, якщо хтось фінансує їх, вони могли б жити за готівку.
Може, друзі або сім'я. Не знаю.
У цей день він народився.
Боже.
Ми зробили все можливе,
щоб відстежити Азіза, Рабію та Елліота.
Його сміх...
Дуже заразливий.
-Неймовірно заразливий. -Так.
Окрім того, що вони продали свої машини у 2017 році,
ми так і не змогли знайти якоїсь корисної інформації про них.
Це дуже розчаровує.
Минуло чотири роки, а ми так і не знаємо, де вони.
Але якщо ви думаєте, що ми відступимо,
якщо ви думаєте, що Абдул, чи я,
або моя сім'я припинить шукати Азіза,
то ви дуже помиляєтеся.
Ми зробимо все, що в наших силах,
щоб його повернути.
Коли Азіз зник,
час немов спинився.
Я відчуваю це, немов він зник учора.
Я думаю про нього щодня,
і щодня роблю все, щоб знайти його.
Я не зупинюся, поки не побачу його.
Одного дня він ступить на поріг,
а я зустріну його з обіймами.
Йому час повернутися додому.
ЧИ ВАМ ЗНАЙОМІ ЦІ ОБЛИЧЧЯ?
ЗНИКЛИЙ: АЗІЗ ХАН ВИКРАДАЧ: РАБІЯ ХАЛІД
ЗНИКЛІ: АМІНА ТА БЕЛЕЛ КАНДІЛ ВИКРАДАЧ: АХМЕД КАНДІЛ
ЗНИКЛІ: СІДЖЕЙ ТА ВІЛЬЯМ ВОССЛЕР ВИКРАДАЧ: ЧАРЛЬЗ ВОССЛЕР
ЗНИКЛІ: ЛЬЮІС АЛЬДЕРЕТЕ-МАРТІНЕС ВИКРАДАЧ: РЕГІНА МАРТІНЕС
ЗНИКЛІ: ХУАЮ ТА БІНЬЮ ЧІН ВИКРАДАЧ: ФУНГ ЧІН
ЗНИКЛА: КАЙЛА УНБЕХАУН ВИКРАДАЧ: ХЕЗЕР УНБЕХАУН
ЗНИКЛИЙ: РУБЕН БЛЕКВЕЛЛ-МОЛОДШИЙ ВИКРАДАЧ: РУБЕН БЛЕКВЕЛЛ-СТАРШИЙ
ЗНИКЛІ: ТЕММІ ТА ДІЄГО ФЛОРЕС ВИКРАДАЧ: ФРАНЦИСКО ФЛОРЕС
ЗНИКЛІ: ХРИСТОФОР ТА ЛІЗА ЗАХАРІАС ВИКРАДАЧ: СЮЗАН ЗАХАРІАС
ЯКЩО ВИ ВОЛОДІЄТЕ ІНФОРМАЦІЄЮ ПРО КОГОСЬ З ЦИХ ЗНИКЛИХ ДІТЕЙ
АБО ЇХ ЙМОВІРНИХ ВИКРАДАЧІВ, ЗВЕРНІТЬСЯ ЗА КОНТАКТАМИ НА ЕКРАНІ
АБО ЗАЛИШТЕ ІНФОРМАЦІЮ НА САЙТІ
Переклад субтитрів: Ярослав Юденко