‫- ג'ק המרטש, 1959 -‬
‫המרטש! הוא עשה זאת שוב!‬
‫המרטש עשה זאת שוב!‬
‫- ג'ק המרטש -‬
‫אנשים מכירים את השם "ג'ק המרטש"‬
‫גם אם הם לא יודעים מה ג'ק המרטש עשה.‬
‫הוא היה רוצח נורא, ג'ק המרטש. כן.‬
‫והוא מעולם לא נתפס או נענש.‬ ‫איזה בחור חכם. כן!‬
‫זה התרחש בתקופה הוויקטוריאנית בלונדון,‬ ‫אבל יש ספרים על ג'ק המרטש‬
‫שנכתבו ביפנית, סינית, איטלקית וספרדית,‬
‫אז השם מוכר בכל מקום.‬
‫ג'ק המרטש!‬
‫- ג'ק המרטש גמור! -‬
‫תפסיק להשתמש בשם המטופש הזה!‬
‫ג'ק קיבל חיים משל עצמו,‬ ‫מעבר למה שבאמת עשה.‬
‫אבל כשמבינים את מלוא הזוועה של הפשעים,‬
‫נקודת המבט משתנה.‬
‫הפשעים היו מבעיתים.‬
‫הוא ניסה לחתוך לה את האף,‬ ‫ניסה לחתוך לה את האוזן,‬
‫חתך אותה בכל הפנים.‬
‫הוא עקר לה את הלב.‬
‫זה באמת מזעזע.‬
‫אם חושבים על זה,‬ ‫התעלומה פופולרית מכמה סיבות.‬
‫קודם כל, ג'ק המרטש הפחיד אנשים‬
‫באופן שבו אף רוצח לא הפחיד בעבר,‬
‫וייתכן שאף רוצח לא הפחיד מאז.‬
‫הסיבה האחרת לפופולריות המתמשכת‬ ‫היא שזה סיפור שממשיך להתפתח.‬
‫זה קרה לפני יותר מ-135 שנים,‬
‫אבל אנחנו עדיין מנסים לפתור את התעלומה.‬
‫- תעלומות בלתי פתורות -‬
‫- 31 באוגוסט, 1888 -‬
‫- רובע וייטצ'אפל -‬
‫- כ-3 ק"מ ממרכז לונדון -‬
‫בשעות המוקדמות של 31 באוגוסט 1888,‬
‫שוטר צעד במסלול הסיור שלו בווייטצ'אפל.‬
‫לפתע הוא ראה משהו שוכב לרוחב פתח שער.‬
‫כשהתקרב, הוא ראה אישה שוכבת על הקרקע.‬
‫היה לו פנס אז הוא האיר עליה‬
‫וראה שהגרון שלה משוסף.‬
‫מה שהוא לא ראה זה‬
‫שמתחת לבגדים שלה,‬ ‫המוכתמים בדם, הוציאו לה את המעיים.‬
‫היו מספר אנשים שגרו באזור.‬
‫אפילו היו אנשים בבית לצד השער שבו נמצאה,‬
‫והם לא שמעו או ראו דבר.‬
‫זה מן הסתם קרה בשקט‬
‫ממש מתחת לחלון,‬
‫שמאחוריו אנשים ישרים ישנו במיטות שלהם.‬
‫זו הייתה תקיפה פראית מאוד.‬
‫בחדר המתים, שמו לב לפצע עמוק ומשונן‬
‫מעצם החזה ועד הבטן,‬
‫שחתך את כל הרקמות בתוך הבטן שלה.‬
‫כשהרשויות שאלו אם מישהו מכיר את הקורבן,‬
‫היא זוהתה בתור "פולי".‬
‫מרי אן ניקולס, שהייתה מוכרת בתור "פולי",‬
‫הייתה בת 43 כשנרצחה.‬
‫פולי לא התגוררה באיסט אנד של לונדון‬ ‫למשך זמן רב, עד כמה שידוע לנו.‬
‫אבל היא הפכה לאלכוהוליסטית,‬ ‫וזה הוביל להתדרדרות שלה.‬
‫והיא הייתה ענייה מאוד, חיה לבד,‬
‫נאבקה להתפרנס מזנות מזדמנת.‬
‫היא שתתה באותו לילה,‬
‫ולא היה לה כסף לשלם על מיטה,‬
‫אז סילקו אותה מבית דיור משותף.‬
‫- 02:10, פולי יצאה מבית הדיור -‬
‫היא יצאה כדי לעבוד בזנות,‬ ‫בניסיון להרוויח מספיק בשביל מיטה.‬
‫מילותיה האחרונות לאחראי בבית הדיור היו,‬ ‫"רואה איזה כובע יפה יש לי עכשיו?"‬
‫אז המשמעות של זה היא,‬
‫"אלך למצוא גבר,‬
‫כי תראה איזה יפה אני נראית."‬
‫"עוד אחזור. שמור לי על המיטה. תכף אחזור."‬
‫ואז היא הותקפה וגופתה הושחתה בצורה מחרידה.‬
‫הרוצח כרך את האצבעות שלו סביב הגרון שלה,‬
‫והרג אותה לפני שיכלה לזעוק לעזרה.‬
‫באיסט אנד בשנות ה-80 של המאה ה-19,‬ ‫רצח לא היה נפוץ כמו שעשויים לחשוב,‬
‫אז הרצח של פולי‬
‫כנראה נתפש על ידי המשטרה בזמנו‬ ‫כמקרה חד-פעמי.‬
‫- 03:45, הגופה של פולי נמצאה -‬
‫לונדון ב-1888 הייתה העיר הגדולה בעולם.‬
‫יש את הווסט אנד, עשיר מאוד, משגשג,‬
‫האיסט אנד היה עני מאוד.‬
‫וייטצ'אפל היה רובע באיסט אנד של לונדון.‬
‫זה היה אזור שבו אנשים שרדו בקושי,‬
‫אנשים חיו בעוני, אנשים ממש רעבו למוות.‬
‫לצד הרחובות הראשיים,‬
‫היו המון סמטאות וחצרות שורצות עכברושים.‬
‫ממש מחריד. אנשים חיו בתנאים נוראיים.‬
‫הרבה נשים לא נשואות באיסט אנד‬ ‫לא יכלו להרשות לעצמן בית או דירה.‬
‫אז בכל יום‬ ‫הן היו צריכות לנסות להרוויח ארבעה פני‬
‫בשביל מיטה לאותו לילה,‬
‫במה שנקרא בית דיור ציבורי,‬ ‫או מלון עכברושים.‬
‫ואני אומרת מיטות,‬ ‫אבל במקומות רבים הן היו בעצם ארונות קבורה‬
‫שסודרו בשורה לאורך הקירות.‬
‫הרבה נשים היו צריכות‬ ‫לעבוד בזנות באופן מזדמן.‬
‫זה מה שהן היו צריכות לעשות‬ ‫כדי להרוויח כסף.‬
‫- נשים -‬
‫יש כינוי לנשים כאלה, "חסרות המזל",‬
‫כי הן נפלו בין הכיסאות.‬
‫לדעתי ג'ק המרטש התמקד בנשים האלה‬
‫כי הן היו טרף קל‬ ‫ונשים פגיעות שהסתובבו ברחובות.‬
‫אם הן התפרנסו מזנות כדי לשרוד,‬
‫הן היו אלה שהכירו את הרחובות.‬
‫אז למעשה הקורבנות בחרו את זירת הרצח.‬
‫בגלל העיסוק שלהן,‬ ‫הן ידעו לאן לקחת את הלקוחות‬
‫כדי שלא תהיה סכנת הפרעה.‬
‫אז הן בחרו, בלא יודעין,‬ ‫את המקום המושלם שבו יירצחו.‬
‫פולי ניקולס נרצחה ב-31 באוגוסט.‬
‫שבוע לאחר מכן, ב-8 בספטמבר,‬
‫התרחש עוד רצח, והפעם נרצחה אנני צ'פמן.‬
‫אנני נמצאה לאחר שנרצחה‬ ‫בחצר האחורית של רחוב הנברי.‬
‫גם כן באיסט אנד, קרוב למקום הרצח של פולי.‬
‫היא שכבה על הגב, בחצר,‬ ‫עם פנים לעבר המדרגה.‬
‫היא עברה השחתה נוראית, כמו פולי.‬
‫בנוסף, הרוצח לקח "פרס".‬
‫הוא לקח את הרחם של הקורבן,‬
‫וזה מצביע על כך שהסיבה לרצח‬
‫הייתה כדי שהרוצח ייקח את האיבר הזה.‬
‫אנני הייתה המבוגרת מבין הקורבנות.‬ ‫היא הייתה בת 47.‬
‫לפי דוחות משטרה, לאנני לא הייתה הכנסה.‬
‫כדי לשרוד,‬ ‫היא התחילה למכור תכשיטים זולים ברחוב.‬
‫כשזה לא עבד,‬ ‫היא הייתה עוסקת מדי פעם בזנות.‬
‫שוב, כמו פולי ניקולס, בליל הרצח שלה,‬
‫לא היה לה כסף לשלם על מיטה.‬
‫- 01:45, אנני יוצאת מבית הדיור -‬
‫אז עדים ראו אותה מסתובבת ומחפשת לקוח.‬
‫ואז, בשלב כלשהו בלילה,‬
‫עדה רואה את אנני מדברת עם גבר‬
‫מחוץ לדלת החזית של רחוב הנברי מספר 29,‬
‫אבל היא לא ראתה את פניו.‬
‫היא מאוחר יותר אמרה שהוא נראה זר‬
‫בגלל אופי הלבוש שלו.‬
‫הסברה היא שזה היה ג'ק המרטש.‬
‫ולפי רישומי המשטרה,‬ ‫מה שידוע לנו לגבי מה שקרה אחרי זה,‬
‫הוא ששניהם עברו בדלת,‬ ‫שמעולם לא הייתה נעולה, מספר 29.‬
‫זה הוביל למעבר.‬
‫והמעבר האפל הוביל לחצר האחורית.‬
‫שם ג'ק רצח את אנני.‬
‫- איור בעיתון -‬
‫ברחוב הנברי 27, בזמן הרצח של אנני,‬
‫בבית השכן,‬
‫התגורר אדם בשם אלברט קדוש.‬
‫הוא היה בדרך לשירותים, שהיו למטה בגינה,‬
‫והוא שמע מישהו קורא "לא"‬ ‫ואז חבטה כנגד הגדר.‬
‫ולדעת רבים‬ ‫זו הייתה הגופה של אנני פוגעת בגדר.‬
‫ככל הנראה, אם היה מביט מעבר לגדר,‬
‫הוא היה רואה את הרצח של אנני צ'פמן מתבצע.‬
‫הגרון של אנני שוסף משמאל לימין,‬
‫עד עמוד השדרה.‬
‫היא נחתכה כלפי מעלה עד עצם החזה.‬
‫המעיים שלה הוצאו והונחו מעבר לכתף שלה.‬
‫לרגליה היו כמה חפצים מהכיס התפור שלה,‬
‫שנחתך כדי לפתוח אותו.‬
‫היה מסרק, פיסת נייר,‬
‫כל מיני דברים שהוצאו מהכיס שלה.‬
‫הוא סידר אותם כמעט באופן שיטתי, לרגליה.‬
‫מוזר מאוד.‬
‫ובגלל שהושחתה כמו פולי,‬
‫המשטרה האמינה‬ ‫ששני מקרי הרצח בוצעו על ידי אותו אדם.‬
‫בזירת הרצח‬
‫הם חיפשו רמזים שייתכן כי הרוצח השאיר.‬
‫ואז המשטרה מצאה סינר עור שנשטף לאחרונה‬
‫בפינת החצר.‬
‫והם חשבו, "תפסנו אותו. תפסנו את הרוצח".‬
‫והסיבה להתלהבות הזו הייתה,‬
‫כי אחרי הרצח של פולי ניקולס,‬
‫במשטרה כבר חקרו‬ ‫לגבי חשוד שנקרא "סינר העור".‬
‫בזמנו, הפרוצות בווייטצ'אפל‬
‫התחילו לדבר על אדם זדוני בשם "סינר העור",‬
‫והם היו משוכנעים שהוא הרוצח.‬
‫"סינר העור" היה אדם בשם ג'ון פייזר,‬ ‫שגר בווייטצ'אפל.‬
‫הוא היה סנדלר.‬ ‫בעבודה שלו הוא השתמש בסינר עור.‬
‫אז כשמצאו את סינר העור,‬
‫הם גררו אותו לתחנת המשטרה,‬
‫וחקרו אותו כהוגן.‬
‫מסתבר שסינר העור שמצאו‬
‫לא היה קשור לרצח.‬
‫הוא היה של דייר מקומי‬ ‫שניקה את סינר העור שלו‬
‫והניח אותו לייבוש על הגדר.‬
‫לפייזר היה אליבי מוצק ללילות הרצח,‬
‫אז הוא שוחרר ולא נחשב עוד כחשוד.‬
‫ומסתבר שהוא היה בסך הכול הראשון‬ ‫מבין שורה ארוכה מאוד של חשודים בתיק.‬
‫בשלב הזה, במשטרה הבינו‬
‫שהמצב לא כשורה בווייטצ'אפל.‬
‫שני מקרי רצח נוראיים, השחתות נוראיות,‬
‫כנראה בוצעו על ידי אותו אדם.‬
‫מה שהיה מפחיד זה שיש מישהו שם בחוץ‬
‫שרצה להרוג אותך,‬
‫ומעולם לא פגשת אותו, מעולם לא פגעת בו.‬
‫הוא לא רצח מסיבה ברורה.‬
‫האימה התחילה להתפשט לגבי הרציחות.‬
‫אנשים חשבו, "איזה מין מפלצת יעשה דבר כזה?"‬
‫- המפלצת מווייטצ'אפל -‬
‫הייתה תחושה שהרוצח הכיר את אזור וייטצ'אפל.‬
‫אזור וייטצ'אפל בזמנו כלל הרבה סמטאות צרות,‬
‫מעברים קטנים ופתלתלים בין הבניינים.‬
‫הוא רק צריך לדעת איפה נתיב הבריחה הכי קרוב‬
‫ואז יכול היה להימלט במהירות מזירת הפשע.‬
‫ואז, אחרי שהגיע לרחוב וייטצ'אפל,‬
‫הרחוב הראשי העמוס‬ ‫שחוצה את לב האזור, או רחוב קומרשל,‬
‫הרחובות העמוסים,‬
‫אז היה יכול להיטמע בקהל.‬
‫במשטרה, בשלב מוקדם מאוד,‬ ‫החליטו לא לדבר עם העיתונות‬
‫לגבי פעילויות או כיווני החקירה.‬
‫ובאופן טבעי,‬ ‫בעיתונות חיפשו סיפורים סנסציוניים‬
‫והם היו מתוסכלים מכך שלא היו כיווני חקירה‬
‫מלבד החשוד "סינר העור".‬
‫ואז, ב-27 בספטמבר 1888,‬
‫בסוכנות החדשות המרכזית‬ ‫קיבלו מכתב מעניין מאוד‬
‫שכתוב בדיו אדומה.‬
‫הפתיחה היא, "בוס יקר,‬ ‫אני כל הזמן שומע שהשוטרים תפסו אותי."‬
‫"לא ילכדו אותי עדיין."‬
‫ואז הוא מתרברב באופן לעגני לגבי מה שעשה.‬
‫המשטרה לא יכולה לתפוס אותו.‬
‫ובסופו של דבר הוא חתם, "בברכה, ג'ק המרטש".‬
‫- בברכה, ג'ק המרטש -‬
‫מכתב "בוס יקר" הוא כנראה‬ ‫המסמך החשוב ביותר שיש לנו‬
‫כי הוא זה שנתן לנו את השם "ג'ק המרטש".‬
‫הכינוי מתמצת את מה שהוא עשה לנשים.‬
‫הוא ריטש אותן.‬
‫זוועה שכזו בתור כינוי,‬
‫"ג'ק המרטש", זה חלום של עיתונאים!‬
‫לרוצח יש עכשיו שם,‬ ‫אז הוא כבר לא דמות ערטילאית.‬
‫זה השם שלו, ג'ק המרטש.‬
‫- בברכה, ג'ק המרטש -‬
‫הבעיה היא שרוב השוטרים חושבים שהמכתב הזה‬
‫נכתב על ידי עיתונאי לונדוני בעל יוזמה‬
‫שהיה מוכר לבלשי סקוטלנד יארד בכירים.‬
‫אז במילים אחרות, עיתונאי כתב את המכתב.‬ ‫זו הייתה תרמית עיתונאית.‬
‫הרבה אנשים בזמנו,‬ ‫כולל רשויות המשטרה הרלוונטיות,‬
‫האמינו שהם יודעים מי עשה את זה‬
‫ושמדובר במישהו מסוכנות החדשות המרכזית עצמה‬
‫בניסיון ליצור התלהבות עבור העיתונות.‬
‫אז אישית לא נראה לי שמכתב "בוס יקר"‬
‫נכתב על ידי ג'ק המרטש.‬
‫כשקיבלו את מכתב ג'ק המרטש,‬ ‫לא נראה היה שיש חשוד משמעותי אחד‬
‫או קווי חקירה שהובילו את המשטרה בזמנו.‬
‫במשטרה היו נואשים לפריצת דרך,‬
‫אז הם פרסמו את המכתב.‬
‫והוא שוכפל ככרזה,‬
‫אבל גם פורסם בעיתונים.‬
‫הפרסום שלו התברר כטעות,‬
‫כי השם הזה היה כל כך מדויק באופן מחריד,‬
‫"ג'ק המרטש", ולכן הוא השתרש.‬
‫ורמאים בכל המדינה התחילו לכתוב.‬
‫ולאורך אוקטובר,‬ ‫המשטרה הוצפה במבול של מכתבים,‬
‫רבים עם החתימה, "ג'ק המרטש".‬
‫וזה הפך כמעט לבילוי לאומי,‬ ‫לכתוב מכתבים ולחתום, "ג'ק המרטש".‬
‫כל מכתב היה צריך לקרוא, לבדוק‬
‫ואם אפשר, למצוא את הכותב שלו,‬
‫אז כתוצאה מכך, הבלשים שגם כך היו עמוסים‬
‫נמתחו כמעט עד הקצה.‬
‫ואז, ב-30 בספטמבר,‬
‫כמה ימים אחרי שהמשטרה קיבלה‬ ‫את מכתב "בוס יקר",‬
‫הרוצח תקף שוב‬ ‫וביצע שתי רציחות בתוך פחות משעה.‬
‫אותו לילה היה מה שאנחנו קוראים לו,‬ ‫"ליל האירוע הכפול".‬
‫במקום הזה ב-01:00 לפנות בוקר,‬
‫לואיס דיימשוץ נכנס עם הסוס והעגלה שלו לחצר‬
‫ממש מאחוריי.‬
‫והוא ראה גופה של אישה.‬
‫זו הייתה אליזבת סטרייד,‬ ‫הקורבן השלישית של ג'ק המרטש.‬
‫אליזבת הייתה שוודית.‬
‫היא עבדה כאומנת של ילדים לתקופה מסוימת,‬ ‫וכמנקה,‬
‫ואז, למרבה הצער, היא נאלצה לעסוק בזנות.‬
‫היא הגיעה לאנגליה בתחילת גילאי ה-20 שלה,‬
‫והיא מצאה את עצמה, בהתחלה,‬
‫באזור בריק ליין, בבתי הדיור המשותף בסביבה.‬
‫ועד סוף ספטמבר‬
‫היא הרוויחה כמה שילינג‬
‫בניקיון בית הדיור שבו שהתה.‬
‫היא התחילה לצאת בלילות‬ ‫ולהוציא את הכסף שהרוויחה.‬
‫כשהגופה נמצאה, היה צעיף סביב הצוואר שלה,‬
‫שנכרך לצד אחד, והקשר הודק מאוד,‬
‫והיה חתך גדול ומשונן‬
‫שהיה כמעט לאורך הצעיף,‬
‫כאילו שהוא שימש כ"סרגל" עבור הרוצח.‬
‫היה נהר של דם שזרם מהגרון‬
‫לעבר הביוב בפינה שממול.‬
‫בשונה מהקורבנות האחרות,‬ ‫היא היחידה רק עם גרון משוסף.‬
‫בלי השחתה.‬
‫היו מי שסברו‬ ‫שהסיבה לכך שג'ק רק שיסף את הגרון של אליזבת‬
‫היה כי הוא הופרע‬ ‫על ידי הסוס והעגלה שנכנסו לחצר.‬
‫בגלל שלא התאפשר לו להגיע לסיפוק של ההשחתה,‬
‫הרוצח חיפש עוד קורבן.‬
‫כעבור 45 דקות, בסיטי של לונדון,‬
‫הגופה של קתרין אדווס נמצא בכיכר מייטר.‬
‫- קתרין אדווס‬ ‫נרצחה ב-30 בספטמבר 1888 - בת 46 -‬
‫המקום שבו אני עומדת‬
‫הוא בערך המיקום‬ ‫שבו נמצאה הגופה של קתרין אדווס‬
‫בליל האירוע הכפול.‬
‫קתרין נולדה בוולברהמפטון.‬
‫שני ההורים שלה נפטרו‬
‫והיא הועברה לבתי יתומים.‬
‫בסופו של דבר היא הגיעה ללונדון,‬
‫שם היה הייתה מוכרת כעובדת זנות בזמנו,‬
‫אבל אולי על בסיס מזדמן.‬
‫היא נמצאה בערך ב-01:45 לפנות בוקר‬
‫על ידי השוטר ווטקינס,‬
‫שהגיע מהצד האחורי מכיוון רחוב מייטר.‬
‫הוא נכנס לכיכר.‬
‫הוא חיפש… הוא היה בסיור.‬
‫הוא האיר עם הפנס והוכה בהלם‬
‫כשראה את הגופה פה.‬
‫היא לא הייתה שם 15 דקות לפני כן.‬
‫היא סבלה מההשחתה הכי קשה‬ ‫מבין כל הקורבנות עד אותה נקודה.‬
‫זו עוד החמרה.‬
‫הגרון שוסף, הגופה נחתכה לאורכה ונפתחה.‬
‫סימני "וי" נחתכו‬ ‫על הלחיים ועל העפעפיים שלה,‬
‫חלק מתנוך האוזן שלה הוסר, קצה האף.‬
‫בנוסף, הרוצח הוציא ולקח‬ ‫את הרחם ואת הכליה השמאלית.‬
‫היה רק דייר אחד בכיכר, השוטר, ריצ'רד פירס,‬
‫עם המשפחה שלו, שישנו שם.‬
‫השוטר לא שמע כלום,‬
‫ובאופן מדהים, שומר הלילה לא שמע כלום.‬
‫זה כאילו שרוח רפאים רצחה אותה.‬
‫כשקתרין נלקחה‬
‫לחדר המתים בסיטי של לונדון והופשטה,‬
‫הם הבחינו בכך שהסינר שלבשה‬
‫היה ספוג דם, באופן מובן,‬
‫אבל חלק ממנו חסר, כאילו שנחתך.‬
‫אחרי מציאת הגופה של קתרין אדווס,‬
‫שוטר סייר ברחוב גולסטון.‬
‫הוא האיר עם הפנס לכניסות הבתים,‬ ‫וידא שאיש לא מסתתר,‬
‫ניסה למצוא כלי נשק,‬
‫והוא ראה דם בכניסה‬ ‫לבית הדיור הציבורי ברחוב גולסטון.‬
‫ובדם הוא ראה פיסת בד.‬
‫זה היה חלק מהסינר של קתרין אדווס‬
‫שנלקח מהגופה שלה בכיכר מייטר.‬
‫היו מי שחשבו‬ ‫שהסיבה לכך שפיסת הסינר הושלכה שם‬
‫הייתה כי ניגב את הידיים והסכין שלו.‬
‫אבל למה בכניסה הספציפית? אף אחד לא ידע.‬
‫העניין עם הדם על פיסת הסינר,‬
‫הוא שזה היה יכול להיות של קתרין,‬ ‫מהפציעות הנוראיות.‬
‫הוא היה יכול להיות של הרוצח, שנפצע בטעות‬
‫בזמן שביצע את ההשחתה.‬
‫לצערנו, לא ידעו אז על סוגי דם,‬
‫אז זה היה חסר תועלת.‬
‫אחד מהאיומים של ג'ק המרטש במכתבים‬
‫היה שישלח איבר למשטרה.‬
‫שבועיים אחרי האירוע הכפול,‬
‫שבו אליזבת וקתרין נרצחו,‬
‫אדם מקומי בשם ג'ורג' לאסק קיבל מכתב.‬
‫הוא התיישב לארוחת הערב ב-16 באוקטובר,‬
‫וחבילה קטנה נמסרה בדואר הערב,‬
‫והוא פתח אותה‬ ‫ובפנים היה המכתב "מהגיהינום".‬
‫ולמכתב צורף חצי כליה אנושית.‬
‫ג'ורג' לאסק היה ראש ועד המשמר‬ ‫של וייטצ'אפל מייל אנד.‬
‫הם היו מסיירים ברחובות בלילה,‬
‫והם היו עוקבים אחרי דמויות חשודות.‬
‫במכתב שמר לאסק קיבל היה כתוב,‬
‫"מר לאסק, אדוני,‬ ‫אני שולח לך חצי כליה שלקחתי מאישה אחת."‬
‫"שימרתי אותה בשבילך."‬
‫"את החלק האחר טיגנתי ואכלתי.‬ ‫זה היה טעים מאוד."‬
‫"אולי אשלח לך‬ ‫את הסכין המגואלת בדם שהוציאה אותה,‬
‫אם רק תחכה עוד קצת."‬
‫"על החתום, תפוס אותי כשתוכל, מר לאסק."‬
‫הוא בבירור אומר שהוא קניבל‬
‫ושהוא בעצם אכל חלק מכליית הקורבן.‬
‫מחריד.‬
‫לגבי המכתב של לאסק היה דיון במשטרה‬
‫האם זו הייתה הכליה של קתרין.‬
‫באופן ברור,‬ ‫הדעות הרפואיות באותה תקופה היו חלוקות.‬
‫אבל זו הייתה הכליה הנכונה.‬
‫זו הייתה הכליה השמאלית,‬ ‫ולקתרין הוציאו את הכליה השמאלית.‬
‫אם זו הייתה הכליה של קתרין,‬
‫אז זה אומר שהמכתב אמיתי,‬ ‫ויש סיכוי של חמישים-חמישים.‬
‫אני אישית תמיד האמנתי במכתב‬
‫והאמנתי שהמכתב של לאסק היה אמיתי,‬ ‫אבל אחרים לא מסכימים.‬
‫יש מי שאומר שזה המכתב האמיתי היחיד‬
‫שהגיע מהרוצח.‬
‫אישית, אני לא חושב ככה.‬
‫לדעתי הוא כנראה היה בדיחה‬ ‫של סטודנט לרפואה.‬
‫היה די נפוץ עבור סטודנטים לרפואה‬ ‫לקבל גישה לאיברים.‬
‫הנקודה היא שכולם נתפסו לבהלת ג'ק המרטש.‬
‫זה הפך כמעט לאובססיה.‬
‫אנשים חשבו, "אני צריך להיות מעורב.‬ ‫אני רוצה להיות מעורב".‬
‫באוקטובר 1888,‬
‫המשטרה ארגנה חיפוש מבית לבית‬
‫בכל וייטצ'אפל.‬
‫חיפוש בוצע בכמה מאות בתים.‬
‫אלף אנשים נחקרו,‬
‫אבל לא היה להם קצה חוט אמיתי, למעשה.‬
‫חשוב לזכור שב-1888‬ ‫השוטרים היו מוגבלים מאוד‬
‫במספר כלי החקירה שהיו להם.‬
‫לא היו דברים פשוטים, כמו טביעות אצבעות,‬ ‫ובהחלט לא היו להם מצלמות במעגל סגור,‬
‫שהיו מאפשרות להם לפקוח עין באזורים שונים.‬
‫כעיקרון, חקירת המשטרה‬ ‫הסתמכה על חיפוש באזור.‬
‫האם אולי יש טביעת רגל שבה יוכלו להשתמש?‬
‫אבל אף אחת‬ ‫מהשיטות המסורתיות לחקירת פשע לא עבדו.‬
‫יש עדים שאמרו,‬ ‫"ראיתי את זה, ראית את ההוא".‬
‫אבל אנחנו לא יודעים אם הם ראו את הרוצח.‬
‫רבים אמרו‬ ‫שהגובה שלו הוא בערך בין 1.65 ל-1.70 מ',‬
‫אבל שוב, זה היה הגובה הממוצע של גבר בזמנו.‬
‫גילאים שונים מ-20 עד 40, ביגוד שונה.‬
‫הבעיה עם עדויות ראייה בזמנו‬
‫היא שהתאורה הייתה חלשה.‬
‫זה קורה ב-02:00 או 03:00 לפנות בוקר,‬ ‫כשחשוך. התאורה מוגבלת.‬
‫עד כמה קל לראות?‬
‫לעיתים קרובות, עדים יכולים‬ ‫לשגות בצורה די משמעותית בתיאורים.‬
‫אז לצערנו‬ ‫אף אחד לא ידע איך ג'ק המרטש נראה.‬
‫בשלב הזה,‬ ‫השוטרים סיירו באיסט אנד של לונדון,‬
‫חיפשו את הרוצח.‬
‫גם היה מצב מעניין‬
‫של הרבה אנשים שיצאו בתחפושת‬
‫כדי לנסות לתפוס את המרטש.‬
‫היו שלושה סטודנטים לרפואה ששימשו כפיתוי‬ ‫כדי לנסות לחשוף את הרוצח.‬
‫גברים שהתחפשו לנשים, הסתובבו באיסט אנד‬
‫בתקווה שיותקפו על ידי ג'ק המרטש‬
‫כדי שיוכלו לתפוס אותו.‬
‫נשים התחילו להתחמש.‬
‫יש תמונות שלהן‬ ‫אוחזות סכינים, אקדחים, מספריים,‬
‫בידיעה שהן חייבת לצאת לרחובות.‬
‫אין להן מקום אחר ללכת אליו.‬ ‫הן צריכות להתפרנס.‬
‫אבל איזה מצב נורא להיות בו,‬
‫לחשוב שהלקוח הבא שלך עלול להיות האחרון.‬
‫כל אוקטובר עבר בלי רציחות,‬
‫בעיקר כי הנוכחות המשטרתית באזור הוגברה.‬
‫שום דבר לא קרה עד הרצח הבא ב-9 בנובמבר.‬
‫והוא היה הכי גרוע עד אותה נקודה.‬
‫מרי ג'יין קלי הייתה בשנות ה-20 לחייה,‬
‫אז היא הצעירה מבין כל הנרצחות.‬
‫וכמו הקורבנות האחרות,‬
‫היא הייתה זקוקה לכסף, אז היא עבדה כיצאנית.‬
‫היה לה חדר משלה בווייטצ'אפל.‬
‫אדם בשם תומס בוייר הגיע לאסוף דמי שכירות‬ ‫ממרי ג'יין קלי.‬
‫הוא הקיש על הדלת. כלום.‬
‫אז הוא ניגש לחלון צדדי שבור.‬
‫הוא הסיט את הווילון וראה מחזה מחריד.‬
‫פשוט מזעזע.‬
‫כשהייתה לו הזדמנות בחדר הנעול,‬
‫הרוצח יכול היה לעשות כל מה שרצה.‬
‫הגופה של מרי קלי הייתה בלי מעיים.‬
‫הפנים שלה הוסרו לגמרי, השדיים הוסרו,‬
‫היא שכבה במיטה, מעיים מפוזרים בכל החדר.‬
‫היא נרצחה במקום סגור.‬
‫זה הרצח היחיד שקרה במקום סגור.‬
‫השוטרים צילמו את הגופה שוכבת על המיטה.‬
‫זה אחד מהצילומים הראשונים שיש מזירת פשע.‬
‫אי אפשר אפילו לחשוב שמדובר באדם.‬ ‫זה היה מבעית.‬
‫הוא הסיר שלוש פיסות בשר,‬
‫הניח אותן על השולחן שלצד המיטה.‬
‫הוא הסיר כמה אזורים מהבטן שלה,‬
‫הניח אותם סביב הגופה שלה.‬
‫ואם זה לא מספיק, הוא הסיר בשר מהירך שלה,‬
‫עצם הירך שלה חשופה,‬
‫ואז עקר לה את הלב.‬
‫אבל לצערנו,‬ ‫הלב של מרי ג'יין קלי מעולם לא נמצא.‬
‫- פולי ניקולס, קורבן ראשונה‬ ‫אנני צ'פמן, קורבן שנייה -‬
‫הפתולוג המחלקתי בסקוטלנד יארד,‬ ‫ד"ר תומס בונד,‬
‫הוא ניתח את הגופה‬ ‫של מרי קלי כששכבה בחדר שלה.‬
‫אמרו שזה נראה כאילו שמרי‬
‫אולי ישנה כשהותקפה.‬
‫סר רוברט אנדרסון,‬ ‫עוזר המפקח של סקוטלנד יארד בזמנו,‬
‫ביקש את דעתו של ד"ר תומס בונד‬ ‫לגבי חמשת מקרי הרצח.‬
‫אנדרסון שלח לו את דוחות החקירה‬
‫לגבי הרצח של מרי ניקולס, אנני צ'פמן,‬
‫אליזבת סטרייד וקתרין אדווס.‬
‫ד"ר בונד שימש כיועץ‬
‫בכמה מהמקרים הכי ידועים לשמצה‬ ‫של שנות ה-70 וה-80 במאה ה-19‬
‫ברחבי המדינה, לא רק לונדון.‬
‫אחרי שנים של עבודה עם סקוטלנד יארד,‬
‫הוא התעניין בנפש של רוצחים.‬
‫הוא ניסה להבין איך רצח מתרחש,‬
‫ולא רק בהיבט הפיזי והרפואי.‬
‫ד"ר תומס בונד יצר מה שהוא כנראה‬ ‫הניסיון הראשון לפרופיל של רוצח סדרתי.‬
‫וב-10 בנובמבר הוא הגיש דוח לסקוטלנד יארד,‬
‫שעיצב מאוד את הדרך‬ ‫שבה אנחנו חושבים על המרטש היום.‬
‫בונד דיבר על הדמיון בין הרציחות.‬
‫הוא אמר שהיה מדובר בתקיפות פתע,‬
‫שהן לא ציפו לזה.‬
‫לפי הראיות, הוא היה יכול, מסיבה מסוימת,‬
‫לגבור על הקורבנות שלו במהירות רבה‬ ‫ולגרום להן לאבד הכרה.‬
‫הרעיון שהקורבנות נרצחו בשכיבה‬
‫הוא מסקנה מהדוח של ד"ר בונד.‬
‫זה בהחלט מקבל חיזוק כי היו סימני אגודלים‬
‫ואצבעות על הצוואר של הקורבנות,‬
‫וזה מצביע על כך שנחנקו,‬ ‫קרוב לוודאי עד אובדן הכרה,‬
‫הונחו על הקרקע ואז הגרון שלהן שוסף.‬
‫ואז ההשחתה בוצעה אחרי המוות.‬
‫בהחלט בשנות ה-80 של המאה ה-19,‬
‫הרעיון של רוצח סדרתי כפי שאנחנו‬ ‫מכירים אותו כיום פשוט לא היה קיים.‬
‫רק בשנות ה-70 של המאה ה-20‬
‫המונח "רוצח סדרתי" נטבע.‬
‫אבל ב-1888, הציבור פשוט לא האמין‬
‫שיש אנשים שרצחו בלי,‬
‫מה שהם הבינו, כמניע.‬
‫ולכן העיתונות והציבור העלו השערות‬ ‫לגבי חשודים אפשריים, כמו הרופא המשוגע,‬
‫מיילדת,‬
‫קצב,‬
‫כי יש להם כישורים שהיו לג'ק המרטש.‬
‫לקצב יש ידע אנטומי,‬
‫אבל לא בהכרח כישורי ניתוח.‬
‫לרופא יש את שניהם, מן הסתם.‬
‫אבל הרופאים בזמנו לא היו תמימי דעים‬
‫לגבי כישורי הניתוח והידע האנטומי של הרוצח.‬
‫בהחלט נראה שהוא ידע‬
‫איפה דברים ממוקמים בגוף האדם‬
‫ויכול היה להוציא איברים מסוימים.‬
‫הוא פעל, במקרים מסוימים,‬
‫בחושך כמעט מוחלט.‬
‫לדעתי צריכה הייתה להיות לו‬ ‫מידה מסוימת של ידע ויכולת‬
‫כדי לעשות את זה.‬
‫אנחנו יודעים שהרציחות לא בוצעו בשביל שוד.‬
‫הן לא בוצעו כנקמה.‬
‫וגם לא בשביל כסף,‬
‫לא בגלל קנאה, לא כי היה שיכור.‬
‫זה נעשה רק לשם הסיפוק של ההשחתה.‬
‫ההשחתה הפכה להיות‬ ‫חמורה יותר ויותר עם הזמן,‬
‫כי מידה מועטה של השחתה לא הספיקה‬
‫כדי שישיג את הריגוש שחיפש.‬
‫הן בוצעו רק למטרת ריגוש מיני.‬
‫המניע, או נקודת המבט המנטלית של הרוצח‬
‫לא נבחנו בכלל לפני כן.‬
‫בדוח שלו, בונד הביע את דעתו‬
‫לגבי אופי הרוצח.‬
‫הוא אדם שקט ומכובד,‬ ‫כנראה לבוש בצורה מהוגנת.‬
‫הוא מדבר גם על מקום המגורים שלו.‬
‫שכנראה יש לו חדר,‬
‫לפחות חדר שאליו יוכל ללכת כדי להתנקות.‬
‫הוא אפילו מדבר על ההכנסה שלו,‬
‫שהוא מקבל קצבה או הכנסה פרטית.‬
‫הוא אומר שהוא מתגורר עם המשפחה שלו.‬
‫המשפחה שלו אולי מגינה עליו.‬
‫הרבה אנשים אז חשבו‬ ‫שג'ק המרטש הוא כנראה מטורף‬
‫ולכן אולי הסתובב ברחובות‬
‫כשהוא מקציף מהפה ונראה מרושע באופן ברור‬
‫ולא בריא.‬
‫מן הסתם, היצאניות פיקחות,‬
‫ולא היו ניגשות למישהו כזה.‬
‫לדעתי הרעיון שלפיו ג'ק המרטש‬ ‫הוא תוקף בלתי ידוע,‬
‫שמסתובב ברחובות נטושים‬ ‫בשעות המוקדמות עם מגבעת,‬
‫נושא תיק שחור,‬
‫זו דמות שנשארה איתנו יותר מ-100 שנים.‬
‫כשצופים בסרטים אילמים מוקדמים‬
‫שבהן האישה נקשרת למסילת רכבת, בסכנה,‬
‫הרע תמיד חובש מגבעת, עם גלימה שחורה,‬
‫בדרך כלל עם שפם גדול,‬
‫בדיוק הדמות שעולה לגבי ג'ק המרטש היום.‬
‫והוא מתאים לדמות הרשע שמבצע מעשים נוראיים.‬
‫המקור של התיק השחור‬
‫הוא אדם שנראה בקרבת הרצח של אליזבת סטרייד.‬
‫והוא נשא תיק שחור,‬
‫אבל למעשה הוא היה בדרך מענייניו הביתה,‬
‫והיה לו אליבי מוצק ולא היה קשור לזה,‬
‫אבל התיק השחור "תפס".‬
‫ג'ק המרטש שחובש מגבעת, נושא תיק גלדסטון‬
‫ועוטה גלימה,‬
‫לדעתי היה כנראה מתבלט מאוד‬
‫באיסט אנד של לונדון באותה תקופה.‬
‫ג'ק המרטש האמיתי‬ ‫היה צריך להיות מסוגל להסתובב ברחובות‬
‫בלי שיבחינו בו במיוחד.‬
‫והיו המון בתי מטבחיים באזור באותה תקופה,‬
‫והיה די נפוץ‬ ‫לראות אנשים בבגדים מוכתמים בדם‬
‫שמסתובבים באזור בשעות הבוקר המוקדמות.‬
‫מיד אחרי הרצח של מרי קלי, משהו חריג קרה.‬
‫עבר זמן והרציחות נפסקו.‬
‫למה הרוצח הפסיק?‬
‫האם סיפק את תאוות הדם שלו‬ ‫בהשחתה המחרידה של מרי?‬
‫אם הרציחות הפסיקו, משהו קרה לרוצח.‬ ‫האם הוא מת?‬
‫ייתכן שעזב את המדינה, יצא לחופשה,‬
‫נאסר בגין פשע אחר.‬
‫יש אנשים שהעלו את הסברה‬ ‫שלפיה הוא לא היה בריא.‬
‫יש מי שחושבים שהיה מלח.‬
‫ביצע רצח ואז נעלם על ספינה שיצאה לים.‬
‫זו כמעט דרך מושלמת לבצע רצח.‬
‫וכמובן הייתה את תאוריית המוסד לחולי נפש.‬
‫הרציחות הפסיקו‬ ‫כי הרוצח אושפז במוסד לחולי נפש.‬
‫בשלב מוקדם מאוד בחקירה,‬ ‫למשטרה היו המון חשודים.‬
‫אנשים נעצרו לחקירה על ידי המשטרה‬ ‫כמעט בסרט נע.‬
‫כל אדם שהוזכר, שהתנהל בצורה חשודה‬
‫או היה דומה למישהו שנצפה על ידי עד,‬
‫הם היו צריכים לבדוק אותו.‬
‫ולאורך השנים,‬
‫היו מן הסתם הרבה אנשים,‬ ‫עם סיבות טובות מאוד,‬
‫שחקרו בעצמם והצביעו על חשודים משלהם.‬
‫ויש קומץ חשודים ששווה לשקול ברצינות.‬
‫חשוד אחד בתיעוד המשטרה הוא‬ ‫מונטגיו ג'ון דרואיט.‬
‫דרואיט היה עורך דין בדרום לונדון,‬
‫אבל הוא היה גם מורה.‬
‫בערך בנובמבר 1888 הוא פוטר.‬
‫הגופה שלו נמצאה צפה בתמזה‬ ‫ביום האחרון של 1888.‬
‫כשהרציחות הפסיקו,‬
‫אחת מהסברות של המשטרה הייתה שהתאבד.‬
‫אז הם בחנו את כל מקרי ההתאבדות שהתרחשו‬
‫מיד אחרי הרצח של מרי קלי.‬
‫התאבדות אחת שבלטה‬ ‫הייתה של מונטגיו ג'ון דרואיט.‬
‫לפי דוחות המשטרה,‬
‫המשפחה שלו עצמה חשבה שהוא הרוצח.‬
‫אחיו העיד שהיה‬ ‫בלתי יציב נפשית לתקופה מסוימת.‬
‫הוא מצא פתק שבו כתב שהוא משתגע.‬
‫שעדיף שימות.‬
‫אבל אין ראיות מוצקות שמצביעות על כך‬ ‫שדרואיט ביקר בווייטצ'אפל,‬
‫שלא לדבר על זה‬ ‫שלא נראה עם אף אחת מהנשים בלילות הרצח.‬
‫נראה שהדבר היחיד שתואם הוא‬ ‫שנמצא אחרי שטבע בתמזה‬
‫בסוף אותה שנה.‬
‫ד"ר פרנסיס טמבלטי‬ ‫הוא אחד מהחשודים הכי מרתקים.‬
‫הוא היחיד מבין החשודים‬ ‫שנעצר בחשד לביצוע הרציחות‬
‫ממש לפני הרצח של מרי קלי.‬
‫הוא היה אמריקאי, והשתחרר בערבות.‬
‫הוא ברח וחזר לאמריקה.‬
‫כשהיה בניו יורק,‬ ‫טמבלטי התחיל להתראיין ואמר,‬
‫"נעצרתי בחשד לכך שאני הרוצח."‬
‫טמבלטי אמר, "עשיתי מה שכולם עשו".‬
‫"הייתי מרותק,‬ ‫אז יצאתי לאזור לראות את הרציחות."‬
‫ואיכשהו הוא נעצר‬
‫בחשד לביצוע הרציחות של ג'ק המרטש.‬
‫אבל, כמובן, לא היו ראיות לכך שהוא הרוצח.‬
‫החשוד המשמעותי האחרון אחרי טמבלטי ודרואיט‬
‫קיבל את השם "קוזמינסקי".‬
‫השם קוזמינסקי מופיע בתיעוד המשטרתי.‬
‫תיארו אותו כיהודי פולני‬ ‫שאושפז במוסד לחולי נפש.‬
‫אנחנו לא יודעים מי היה קוזמינסקי,‬ ‫אבל בוצע חיפוש, ונראה שמדובר היה‬
‫בחיפוש די מקיף‬ ‫ברשומות של מוסדות לחולי נפש,‬
‫אחר הזהות של קוזמינסקי.‬
‫והיחיד שנמצא הוא אדם בשם אהרון קוזמינסקי.‬
‫אהרון קוזמינסקי התגורר בווייטצ'אפל.‬
‫הוא היה יהודי פולני צעיר.‬
‫אבל הוא אושפז במוסד לחולי נפש רק ב-1891.‬
‫הוא עדיין הסתובב בווייטצ'אפל שלוש שנים‬ ‫אחרי הרצח של מרי קלי,‬
‫אז זה לא מסתדר עם הרעיון‬
‫שהחשוד נעלם מהרחובות מיד אחרי הרצח האחרון.‬
‫סר רוברט אנדרסון‬
‫והמפקח הראשי, דונלד סאתרלנד סוונסון,‬
‫שני השוטרים הכי בכירים בחקירת התיק,‬
‫נראה ששניהם חשבו‬ ‫שאדם בשם קוזמינסקי היה הרוצח.‬
‫אנדרסון וסוונסון היו במעמד להכיר‬
‫את כל הראיות נגד כל החשודים.‬
‫אם הם חשבו שהראיות נגד קוזמינסקי‬
‫היו חזקות מהראיות נגד האחרים,‬
‫הוא חייב להיות במקום גבוה‬ ‫ברשימת החשודים כג'ק המרטש.‬
‫הבעיה היחידה היא שאין לנו ביטחון מלא לומר‬
‫שאהרון קוזמינסקי‬ ‫הוא בוודאות אותו קוזמינסקי שחשבו עליו.‬
‫לאורך השנים, היו עוד ועוד חשודים‬
‫והשערות שונות עלו.‬
‫ולמעשה הסרט עם ג'וני דפ, "ממעמקי הגיהינום"‬
‫וסדרת הטלוויזיה עם מייקל קיין מ-1988,‬
‫כנראה שתי הגרסאות הבדיוניות‬ ‫הכי מוכרות של סיפור המרטש,‬
‫בשתיהן המרטש הוא סר ויליאם גאל.‬
‫שמו של סר ויליאם גאל, שנטען שהוא הרוצח‬
‫כמעט בכל הסרטים שאפשר לראות,‬
‫נקשר מאז שנות ה-70 של המאה ה-20‬
‫למה שנקרא "תאוריית הקונספירציה המלכותית".‬
‫לפי התאוריה,‬
‫לנכד של המלכה ויקטוריה,‬ ‫הנסיך אלברט ויקטור,‬
‫היה רומן עם פרוצה מהאיסט אנד,‬ ‫ונולדה להם תינוקת.‬
‫תינוקת בשם אליס.‬
‫לאליס הייתה אומנת, מרי ג'יין קלי.‬
‫למרי ג'יין היו ארבע חברות:‬
‫פולי ניקולס, אנני צ'פמן,‬ ‫אליזבת סטרייד, קתרין אדווס.‬
‫ויחד, כקבוצה,‬ ‫הן סחטו את משפחת המלוכה והממשלה‬
‫עם הידע הסודי לגבי התינוקת.‬
‫לכן, הרופא המלכותי, סר ויליאם גאל,‬
‫נשלח למצוא ולרצוח אותן‬
‫כדי להסתיר את הסוד לנצח.‬
‫הבעיה עם התאוריה הזו‬ ‫היא שסר ויליאם גאל לקה בשבץ ב-1887,‬
‫אז הוא לא היה מסוגל פיזית‬ ‫להסתובב בווייטצ'אפל‬
‫ולבצע את הרציחות וההשחתות.‬
‫סר ויליאם מעולם לא היה חשוד בזמנו.‬
‫השם שלו לא הופיע באף רשומת משטרה,‬
‫באף מסמך מאותו זמן,‬
‫באף תיעוד משום סוג לגבי התיק באותה תקופה.‬
‫כמובן, אחרי שהתאוריה הזו הופרכה לחלוטין,‬
‫היא נשארה בתודעה.‬
‫הרבה אנשים פשוט מאשימים כל אחד שחי אז.‬
‫ולדעתי הרבה אנשים הואשמו בלי ראיות,‬
‫כי, לצערי, נותר מעט מאוד תיעוד.‬
‫רציחות ג'ק המרטש,‬ ‫כמו שרוב האנשים חושבים עליהן,‬
‫התרחשו רק בסתיו 1888.‬
‫אלה הן הרציחות‬ ‫של חמש קורבנות על פני מספר שבועות.‬
‫אבל יש מסמך משטרתי בשם‬ ‫"תיק רציחות וייטצ'אפל",‬
‫שנמשך מ-1888 ועד 1891‬
‫ועוסק בהרבה יותר מחמש הקורבנות.‬
‫אנחנו לא יודעים כמה, אם בכלל,‬
‫מהקורבנות האחרות‬ ‫בתיק רציחות וייטצ'אפל הרחב יותר‬
‫אולי נרצחו גם כן על ידי המרטש.‬
‫יש מסמך שאנחנו קוראים לו "מסמך החשודים",‬
‫של אנשים שנחקרו לגבי המרטש‬
‫ואולי נחשדו ברציחות לזמן קצר.‬
‫המסמך נעלם,‬ ‫ואנחנו לא יודעים איפה הוא או מה קרה לו.‬
‫היה ידוע היטב‬ ‫שבשנים שאחרי שנות ה-80 של המאה ה-19,‬
‫לתוך שנות ה-90,‬
‫שוטרים הורשו לגשת ולבחון את המסמכים.‬
‫ונראה שמאז, מסמכים או דוחות,‬
‫צילומים של הקורבנות שיש לנו היום,‬
‫נעלמו עם הזמן ונלקחו על ידי ציידי מזכרות.‬
‫הדוח של בונד נעלם מהתיעוד למשך כמה שנים,‬
‫וכשהתגלה, הוא נשלח אנונימית לסקוטלנד יארד.‬
‫מכתב "בוס יקר" נעלם.‬
‫ולמרבה המזל, הוחזר.‬
‫וחלק מהתמונות של הקורבנות‬
‫התגלו בעשורים האחרונים.‬
‫זה קצת כמו להרכיב פאזל.‬
‫יש המון חלקים,‬
‫וחלקם לא מתאימים לפאזל.‬
‫אז מחברים את אלה שיוצרים תמונה.‬
‫כשיש תמונה, רואים שחסרים בה חלקים.‬
‫זה מתסכל, כהיסטוריוניות פשעים,‬
‫חוסר היכולת לומר מי האשם.‬
‫ויותר ספציפית, היכולת לפתור את הרציחות‬
‫למען המשפחות והצאצאים של הקורבנות,‬ ‫כי הם עדיין איתנו.‬
‫ככל שיותר אנשים חוקרים את זה,‬ ‫מתגלות עוד עובדות,‬
‫וככל שיותר עובדות מתגלות, הסיפור מתקדם,‬
‫מתפתח ומתווספים לו היבטים,‬
‫והוא מתרחב לכיוונים לא צפויים.‬
‫כמובן, נשמח לדעת מי היה ג'ק המרטש.‬
‫לפתור את התעלומה, זה יהיה מדהים.‬
‫אנחנו מעוניינים בכל מידע חדש,‬
‫כל דבר שיש למישהו.‬
‫יכול להיות שיש מסמכים בעליות גג.‬
‫אולי הם במרתפים.‬
‫לדעתי יכול להיות משהו שם בחוץ,‬
‫שיכול לקדם מאוד את החקירה‬ ‫ואולי לפתור אותה.‬
‫אולי מישהו יפתח ארגז, תיבה,‬
‫ותהיה שם ראיה לגבי הזהות של ג'ק המרטש.‬
‫אבל עד אז, זו עדיין תעלומה.‬
‫- אם יש לכם מסמכים או פריטים‬
‫שקשורים לרציחות של ג'ק המרטש,‬ ‫היכנסו ל-UNSOLVED.COM -‬
‫- UNSOLVED.COM -‬
‫תרגום כתוביות: כפיר מי-בר‬