ДЖЕК-РІЗНИК 1959 РІК
Різник! Він знову це зробив!
Різник знову зробив це!
ДЖЕК-РІЗНИК
Люди чули ім'я Джека Різника,
навіть не знаючи, що Джек-Різник зробив.
Джек-Різник був жахливим вбивцею. Так.
Його так і не спіймали й не покарали. Який розумник. Так.
Це сталося у вікторіанські часи в Лондоні, але є книги про Джека-Різника,
написані японською, китайською італійською та іспанською,
тому це ім'я звучить повсюди.
Джек-Різник!
Годі використовувати це дурне ім'я!
Джек зажив власним життям, яке не відповідає тому, що він зробив.
Але коли усвідомиш все жахіття злочинів, твоя точка зору змінюється.
Злочини були жахливими.
Він хотів відрізати їй ніс, відрізати вухо,
повсюди порізи та надрізи.
Він вирізав їй серце.
Це дійсно перехоплює подих.
Якщо подумати, загадка популярна з кількох причин.
По-перше, Джек-Різник лякав людей так,
як жоден вбивця раніше,
і, мабуть, жоден убивця відтоді.
Інша причина його популярності - ця історія постійно розвивається.
Це сталося понад 135 років тому,
але ми досі намагаємося розгадати цю таємницю.
НЕРОЗГАДАНІ ТАЄМНИЦІ
31 СЕРПНЯ 1888 РОКУ
РАЙОН ВАЙТЧЕПЕЛ
ТРИ КІЛОМЕТРИ НА СХІД ВІД ЦЕНТРУ ЛОНДОНА
Рано вранці 31 серпня 1888 року
поліцейський патрулює свій район у Вайтчепелі.
Раптом він помічає, що щось лежить у шлюзі.
Підійшовши ближче він бачить, що на землі лежить жінка.
Він тримає ліхтар, світить ним на неї
і бачить, що у неї перерізане горло.
Чого він не бачить, так це те,
що під її закривавленим одягом її випотрошили.
Поблизу жило декілька людей.
Люди жили навіть у тому будинку, біля воріт якого її знайшли,
але ніхто нічого не чув.
Очевидно, що це сталося тихо,
прямо під вікном,
де чесні люди спали у своїх ліжках.
Це був дуже жорстокий напад.
Аж у морзі помітили, що це була глибока, нерівна рана
від грудей і аж до живота,
повністю розрізані тканини всередині її шлунка.
Коли поліція почала розпитувати: «Чи хтось знає цю людину?»
її впізнали як дівчину на ім'я Поллі.
Мері-Енн Ніколс, відома як Поллі,
на момент вбивства їй було 43 роки.
Наскільки відомо, Поллі давно не була в Іст-Енді Лондона.
Але вона стала алкоголічкою, що призвело до її падіння.
І вона була дуже бідною, жила сама,
важко заробляючи на життя проституцією.
Того вечора вона пила,
і в неї не було грошей, щоб заплатити за ліжко,
тому її вигнали з притулку.
Вона вийшла, щоб заробити на нічліг сексуальними послугами.
Останніми словами Поллі до працівника притулку були:
«Бачив мій гарний капелюшок?»
Цими словами, вона хотіла сказати:
«Я йду, щоб знайти джентльмена,
подивися, яка я красива.
Я повернуся. Прибережи мені ліжко. Скоро буду».
І тоді на неї напали і жахливо понівечили.
Вбивця обхопив руками її горло,
вбив її, перш ніж вона встигла крикнути.
У Іст-Енді у 1880-х роках
вбивство було не таким поширеним явищем, як ви думаєте,
і тому вбивство Поллі
поліція того часу розглядала, як одноразовий випадок.
Лондон у 1888 році був найбільшим містом у світі.
Вест-Енд - дуже багатий, процвітаючий,
Іст-Енд - дуже бідний.
Вайтчепел був районом в Іст-Енді Лондона.
Це був район, де люди ледве виживали,
жили у бідності, буквально помирали від голоду.
Поруч із головними вулицями провулки та двори кишіли щурами.
Справді жахливо. Люди живуть у страшних умовах.
Багато самотніх жінок у Іст-Енді не могли дозволити собі будинок чи квартиру.
Тож щодня їм доводилося наскребти чотири старі пенні
на ліжко за ніч,
у так званому гуртожитку або нічліжці.
Хоч я і кажу «ліжко»,
але в багатьох з цих місць це були свого роду труни,
вишикувані в ряди біля стін.
Багатьом жінкам доводилося вдаватися до проституції.
Вони були змушені це робити, щоб отримати цей дохід.
ЖІНКИ
Цих жінок називали терміном «нещасні»,
бо вони попадали в ці тенета.
Думаю, Джек-Різник полював на цих жінок,
бо вони були легкою мішенню, вразливі жінки, що блукають вулицями.
Якщо вони виживали завдяки проституції,
то вони точно знали вулиці.
Отже, фактично, жертви самі обирали місце вбивства.
Через свою роботу, вони знали, куди вести клієнтів,
щоб їм не заважали.
Тож вони мимоволі вибирали ідеальне місце для вбивства.
1888 РІК
Отже Поллі Ніколс вбито 31 серпня.
Буквально через тиждень, 8 вересня
стається інше вбивство, і це Енні Чепмен.
Енні знайшли вбитою у задньому дворі Генбері-стріт.
Також у Іст-Енді, недалеко від того місця, де вбили Поллі.
Вона лежала на спині у дворі, обличчям до сходинки.
У неї були жахливі каліцтва, як і у Поллі.
І ще, вбивця забрав трофей.
Він вирізав і втік разом з утробою жертви,
що свідчить про те, що причиною вбивства
було саме те, що вбивця хотів отримати саме цю частину її тіла.
Енні була найстаршою з наших жертв. Їй було 47 років.
За даними поліції, у Енні не було жодного доходу.
Щоб вижити, вона почала продавати дрібнички на вулицях.
Коли це не допомогло, вона була змушена вдатися до проституції.
Знову, як у випадку з Поллі Ніколс, у ніч перед її вбивством,
у неї не було грошей, щоб заплатити за ліжко.
01:45 ЕННІ ЗАЛИШАЄ ПАНСІОНАТ
Свідки кажуть, що вона ходила повсюди, шукаючи клієнта.
І в якийсь момент тієї ночі,
свідок бачила, як Енні розмовляє з чоловіком
за дверима на Генбері-стріт, 29,
але вона не бачила його обличчя.
Пізніше вона сказала, що він був одягнений, як іноземець.
Вважається, що це був Джек-Різник.
Із рапортів поліції нам відомо, що відбулося далі,
а саме, двоє проходять через двері будинку 29, які ніколи не зачиняли.
Йдуть коридором.
А з темного коридору виходять на задній двір.
Саме там Джек вбив Енні.
ІЛЮСТРАЦІЯ З ГАЗЕТИ
На Генбері-стріт 27 під час вбивства Енні,
стояв сусідній будинок,
де був чоловік на ім'я Альберт Кадош.
Він йшов до туалету, який був у глибині саду,
і випадково почув крик: «Ні» та глухий удар об паркан.
Багато хто вважає, що це тіло Енні вдарилося об паркан.
Якби він подивився через паркан,
він був би свідком вбивства Енні Чепмен.
Енні перерізали горло зліва направо
аж до хребта.
Вона була розірвана аж до грудей.
Її кишки вийняли й поклали на плече.
Біля її ніг лежало кілька предметів із розрізаної ситцевої кишені.
Там був гребінець, шматок паперу,
усілякі речі, які вона просто носила в кишені.
Він розклав їх майже систематично, біля її ніг.
Дуже дивно.
Оскільки її понівечили так само, як і Поллі,
поліція вважає, що обидва вбивства вчиненні однією людиною.
На місці злочину
вони шукають зачіпки, які міг залишити вбивця.
Саме тоді поліція знаходить щойно випраний шкіряний фартух у кутку двору.
І вони думають: «Ми спіймали його. Ми знайшли вбивцю».
І причиною цього хвилювання було те,
що після вбивства Поллі Ніколс,
поліція вже мала підозрюваного на прізвисько Шкіряний Фартух.
У той час проститутки з Вайтчепелу
почали говорити про зловісного персонажа - Шкіряного Фартуха,
вони переконані, що саме він винен.
Шкіряним Фартухом був чоловік на ім'я Джон Пізер, який жив у Вайтчепелі.
Він був шевцем. На роботі він носив шкіряний фартух.
Тому, коли знайшли шкіряний фартух, його потягли до відділку поліції,
де його добре допитали.
Виявилося, шкіряний фартух, який вони знайшли,
не має жодного відношення.
Просто місцевий житель почистив свій шкіряний фартух
і повісив на паркан, щоб він висох.
У Пізера були залізобетонні алібі на ночі вбивств,
тому його відпустили, як підозрюваного.
Як виявилося, він лише перший з величезної кількості підозрюваних у цій справі.
У цей момент поліція визнала,
що у Вайтчепелі відбувається щось зловісне.
Два страшних вбивства, жахливі каліцтва,
швидше за все, здійсненні однією людиною.
Найстрашнішим було те, що десь там була людина,
яка хотіла тебе вбити,
ти її ніколи не бачив, нічого поганого їй не зробив.
Вона вбивала тебе не з якоїсь причини.
Через ці вбивства почав розповсюджуватися страх.
Люди думали: «Що за монстр міг таке зробити?»
МОНСТР ВАЙТЧЕПЕЛА
Було відчуття, що вбивця знав Вайтчепел.
У той час Вайтчепел складався з багатьох вузьких провулків,
маленьких звивистих переходів між будівлями.
Йому лише треба знати, де найближча шпаринка,
щоб швидко спуститися та втекти з місця злочину.
А коли вийде на Вайтчепел-роуд, жваву головну дорогу,
що проходить через центр району або Комерційну вулицю, жваві магістралі,
він зможе пройти і загубитися в натовпі.
Поліція з самого початку вирішила не спілкуватися з пресою
про вжиті заходи або про напрями їх розслідування.
І, природно, що преса шукала сенсаційних сюжетів
і розчаровувалася, що не було жодних зачіпок,
крім підозрюваного Шкіряного Фартуха.
Тоді, 27 вересня 1888 року,
Центральне агентство новин отримало дуже цікавий лист,
написаний червоним чорнилом.
Починався словами: «Шановний босе, я постійно чую, що поліція мене спіймала.
Вони досі мене не спіймали».
А далі продовжує хвалитися і глузувати, що він зробив.
Поліція не може його спіймати.
А в кінці підписано: «З повагою, Джек-Різник».
З ПОВАГОЮ ДЖЕК-РІЗНИК
Лист «Шановний босе», мабуть, найважливіший документ, який у нас є,
бо він єдиний дає нам ім'я «Джек-Різник».
У ньому було коротко описано, що він робив з жінками.
Їх розпорювали.
Весь цей жах у псевдонімі,
Джек-Різник - це мрія журналіста!
Тепер у вбивці є ім’я, тож він більше не туманна фігура.
Його звуть - Джек-Різник.
З ПОВАГОЮ ДЖЕК-РІЗНИК
Проблема в тому, що більшість поліцейських вважає, що цей лист був
був роботою заповзятого лондонського журналіста,
відомого слідчим Скотленд-Ярду.
Іншими словами, журналіст написав лист. Це була журналістська містифікація.
Багато людей у той час, включаючи відповідні поліцейські органи,
вірили, що знають особу того, хто це зробив,
і що це була людина з Центрального агентства новин,
яка намагалася створити ажіотаж для преси.
Особисто я не думаю, що лист «Шановний босе»
був написаний Джеком-Різником.
Коли вони отримали лист Різника, не було жодного серйозного підозрюваного
або лінії розслідування, які поліція мала на той час.
Поліція відчайдушно прагнула прориву,
тому вони оприлюднили лист.
Його відтворили і розклеїли на плакатах, але також надрукували в газетах.
Оприлюднення було помилковим,
тому що це ім'я було таким жахливо точним,
Джек Різник, що воно прижилося.
І шахраї звідусіль потягнулися до ручок.
І протягом жовтня поліція була завалена шквалом листів,
більшість - із підписом «Джек-Різник».
І це стало майже національною розвагою - писати листи з підписом «Джек-Різник».
Кожен лист треба було прочитати, оцінити
і, якщо це можливо, з'ясувати хто автор, вислідити,
тому і без того перенапружені детективи
були доведені майже до межі.
Тоді 30 вересня,
кілька днів після того, як до поліції надійшов лист «Шановний босе»,
вбивця знову завдав удару і здійснив два вбивства менш ніж за годину.
Цю ніч ми тепер називаємо «Ніч подвійного вбивства».
Тут о 01:00 ночі
Луї Дімшуц затягнув коня з візком у двір
одразу за мною.
І він побачив тіло жінки.
Це була Елізабет Страйд, третя жертва Джека-Різника.
Елізабет була шведкою.
Деякий час працювала нянею та прибиральницею,
а потім, на жаль, зайнялася проституцією.
Вона приїхала в Англію, коли їй було 20 років, і опинилася, спочатку,
в районі Брік Лейн, у звичайних гуртожитках.
І до кінця вересня
вона заробила кілька шилінгів, прибираючи гуртожиток, де вона жила.
Вона почала виходити вечорами і витрачати зароблені гроші.
Коли знайшли тіло, у неї був шарф на шиї,
який був перекручений набік, туго затягнутий вузол,
і великий, нерівний поріз,
який майже сягав рівня того шарфа,
ніби вбивця використовував його як орієнтир.
Річка крові текла з горла
у канаву на протилежному боці.
На відміну від інших наших жертв, їй лише перерізали горло.
Ніяких калічень.
Дехто вважає, що Джек лише перерізав горло Елізабет,
бо йому завадили той поні та візок, які в’їхали у двір.
Оскільки йому не вдалося отримати задоволення від калічення,
вбивця вирушає на пошуки іншої жертви.
Через 45 хвилин у Лондонському Сіті,
на Майтр-сквер знайдено тіло Кетрін Еддоус.
КЕТРІН ЕДДОУС ВБИТА 30 ВЕРЕСНЯ 1888 РОКУ, 46 РОКІВ
Десь тут, де я стою,
було знайдено тіло Кетрін Еддоус у «Ніч подвійного вбивства».
Кетрін народилася у Вулвергемптоні.
Згодом її батьки помирають, а її віддають до сиротинця.
І зрештою вона переїжджає в Лондон, де вона займалася проституцією,
але, можливо, лише час від часу.
Близько 01:45 ночі її знайшов поліцейський, офіцер Воткінс,
який заходив з тилу Майтр-стрит.
Він виходить на площу. Він шукає… Він на патрулюванні.
Він світить ліхтарем і просто ціпеніє,
коли бачить там тіло.
Ще 15 хвилин тому її там не було.
Вона була найжахливіше понівеченою з усіх жертв до того моменту.
Це ще один крок вперед.
Горло перерізане, вона розрізана.
Літера «V» вирізана на її щоках, на її повіках.
відрізано частину мочки вуха, кінчик носа.
Крім того, вбивця вирізав і зник разом з маткою і лівою ниркою.
На цій площі проживав поліцейський - Річард Пірс,
разом з родиною, вони спали.
Поліцейський нічого не чує,
і, дивно, але нічний сторож також нічого не чує і не бачить.
Ніби її тут вбив якийсь привид.
Коли Кетрін забрали до моргу Лондонського Сіті і роздягнули,
вони помітили, що фартух, який вона носила,
був весь закривавлений, що зрозуміло,
але частини бракувало, наче її відрізали.
Коли знайшли тіло Кетрін Еддоус,
поліцейський йшов вниз по Гоулстон-стріт.
Він світить ліхтарем у двері, щоб переконатися, чи ніхто не ховається,
намагається знайти зброю
і бачить кров при вході до одного з типових будинків на Гоулстон-стріт.
І в крові він бачить шматок матерії.
Як виявилося, це був шматок фартуха Кетрін Еддоус,
який відрізали з її тіла на Майтр-сквер.
Дехто вважає, що вбивця викинув туди фартух
після того, як витер руки й ніж.
Але чому саме в цей дверний отвір, ніхто не знає.
Кров на фартусі,
звісно, могла належати Кетрін, від жахливих ран.
Могло бути, що вбивця випадково порізався,
завдаючи каліцтва.
На жаль, у той час не було аналізу на групу крові,
тому усе було марно.
У багатьох листах Джека-Різника була погроза,
що він надішле частину тіла в поліцію.
Через два тижні після «Подвійного вбивства»,
коли вбили Елізабет і Кетрін,
місцевий чоловік на ім'я Джордж Ласк отримує листа.
16 жовтня він сів за свій обідній стіл,
саме доставили маленький пакунок вечірньою поштою,
Він відкрив його, а всередині був лист із пекла.
А з листом була половина людської нирки.
Тоді Джордж Ласк очолював Комітет пильності Вайтчепел Майл-Енд.
Вони виходили вночі і патрулювати вулиці,
тримаючи підозрілих персонажів під наглядом.
У листі, який надійшов пану Ласку, було сказано:
«Пане Ласк, сер, надсилаю вам половину нирки, яку я забрав у однієї жінки.
Я зберіг її для вас.
Інший шматок я підсмажив і з'їв. Було дуже смачно.
Можу надіслати вам закривавлений ніж, яким її вирізав,
якщо ви ще трохи почекаєте.
Підписано: спіймайте мене, якщо зможете, пане Ласк».
Він каже, що він канібал
і що він з'їв частину нирки жертви.
Жахливо.
З листом Ласка в поліції виникла суперечка,
чи це дійсно була нирка Кетрін.
Звичайно, думки лікарів того часу відрізнялися.
Але це була правильна нирка.
Це була ліва нирка, і у Кетрін дійсно забрали ліву нирку.
Якщо це нирка Кетрін,
це означає, що лист справжній, і є шанс 50/50.
Особисто я завжди вірила у цей лист
і вважала, що лист до Ласка був справжнім, але інші не згідні.
Є ті, хто каже, що це єдиний справжній лист від вбивці.
Особисто я в це не вірю.
Я думаю, що це був жарт студента-медика.
Досить часто студенти-медики могли заволодіти частинами тіла.
Річ у тім, що всі підсіли на цю страшилку про Джека-Різника.
Це стало майже нав'язливою ідеєю.
Люди кажуть: «Я теж хочу взяти участь».
У жовтні 1888 року
поліція організувала поквартирний обшук у всьому Вайтчепелі.
Було обшукано кілька сотень будинків.
Було перевірено тисячу людей,
але вони насправді не мали жодної зачіпки, щоб продовжувати.
Важливо пам'ятати, що в 1888 році поліція була справді обмежена
кількістю слідчих інструментів, які вона мала.
Не було простих речей, як відбитки пальців,
і точно не було відеоспостереження,
що дозволило б їм стежити за різними ділянками.
По суті, поліцейське розслідування залежало від обшуку місцевості.
Можливо з'явиться слід, яким вони можуть скористатися?
Але жоден із традиційних методів розкриття злочину не працює.
У нас є свідки, які кажуть: «Я бачив це, я бачив те».
Але ми не знаємо, чи вони бачили вбивцю, чи ні.
Багато хто говорив, що він був 1,70-1,73 метри зростом,
але, знову ж таки, це напевно був середній зріст для чоловіка того часу.
Різного віку від 20 до 40, різний одяг.
Проблема ідентифікації у той час полягає в тому,
що освітлення було дуже поганим.
Друга чи третя ночі, темно. Освітлення обмежене.
Наскільки добре ми бачимо?
Часто свідки випадково можуть помилятися в своїх описах.
Тож, на жаль, ніхто не знав, як виглядав Джек-Різник.
На той час поліції залишається лише ходити Іст-Ендом Лондона,
шукаючи вбивцю.
Була також цікава ситуація,
коли багато людей маскувалися у спробі впіймати Різника.
Знаємо про студентів, яких використовували як приманку, щоб виманити вбивцю.
Чоловіків, які одягалися жінками, блукали Іст-Ендом
в надії, що на них нападе Джек-Різник,
щоб його спіймати.
Жінки почали озброюватися.
У нас є їх фото з ножами, пістолетами, ножицями,
знаючи, що вони повинні виходити на вулиці.
Їм не було куди діватися. Вони мали заробити тих чотири пенні.
Яка ж це жахлива ситуація -
думати, що твій наступний клієнт може бути останнім.
Весь жовтень пройшов без нових вбивств,
в основному через посилення присутності поліцейських у цьому районі.
Нічого не відбувалося до наступного вбивства 9 листопада.
І це, безперечно, найгірше вбивство із серії.
Мері-Джейн Келлі було за 20,
вона наймолодша з усіх наших жінок.
І, як і іншим жертвам,
їй потрібні були гроші, тому вона працювала «нічним метеликом».
У неї є своя кімната у Вайтчепелі.
Дехто Томас Боєр іде до Мері-Джейн Келлі, щоб отримати орендну плату.
Він стукає у двері. Нічого.
Тож він іде до розбитого бокового вікна.
Відсуває завісу і бачить це жахливе видовище.
Абсолютно шокуюче.
Маючи можливість у тій замкненій кімнаті,
вбивця міг робити все, що забажав.
Тіло Мері Келлі було повністю випотрошено.
Її обличчя було повністю порізане, видалені груди,
вона лежала на ліжку, повсюди нутрощі.
Її вбили вдома.
Це єдине вбивство, яке сталося в приміщенні.
Поліція сфотографувала тіло, яке лежало на ліжку.
Це одна з найперших фотографій місця злочину, яку ми маємо.
Навіть подумати не можна, що це людина. Це було жахливо.
Він відрізав три клапті плоті,
поклав їх на тумбочку.
Він відрізав і витягнув кілька частин її черевної порожнини,
розложив їх навколо її тіла.
І ніби цього недостатньо, він відрізає кусок м’яса з її стегна,
її стегнова кістка оголена,
а потім він вирізає їй серце.
Але, на жаль, серце Мері-Джейн Келлі так і не знайшли.
ПОЛЛІ НІКОЛС, ПЕРША ЖЕРТВА ЕННІ ЧЕПМЕН, ДРУГА ЖЕРТВА
Дивізійний сержант поліції Скотленд-Ярду, доктор Томас Бонд,
провів розтин Мері Келлі, коли вона лежала у своїй кімнаті.
Вони сказали, що виглядало так, ніби Мері
могла спати, коли на неї напали.
Сер Роберт Андерсон, тодішній помічник комісара Скотленд-Ярду,
запитав думку доктора Томаса Бонда щодо п’яти вбивств.
Андерсон надіслав йому звіти
щодо смерті Мері Ніколс, Енні Чепмен,
Елізабет Страйд і Кетрін Еддоус.
Відомо, що з доктором Бондом консультувалися
щодо деяких із найгучніших випадків 1870-х і 1880-х років
по всій країні, не лише в Лондоні.
Після років роботи на Скотленд-Ярд,
він зацікавився психікою вбивці.
Він намагався зрозуміти, як було скоєно вбивство,
а не просто фізичну, медичну сторону справи.
Доктор Томас Бонд зробив,
мабуть, першу спробу створити профіль серійного вбивці.
А 10 листопада він подав звіт до Скотленд-Ярду,
який дійсно вплинув на те, що ми сьогодні знаємо про Різника.
Бонд говорить про схожість між вбивствами.
Він каже, що це був раптовий напад,
що вони цього не очікували.
Докази дійсно свідчать, що він зміг, з якоїсь причини,
швидко здолати своїх жертв і зробити їх непритомними.
Думка, що жертви були вбиті, коли вони лежали
підтверджується у звіті доктора Бонда.
Це, звісно, викликає довіру, бо були знайдені сліди від пальців
та від великих пальців на шиях жертв,
які вказують на те, що їх задушили, безперечно, до непритомності,
опустили на землю, а потім перерізали горло.
Каліцтва проводили вже після смерті.
Звісно, у 1880-х роках,
ідея серійного вбивці, яка відома сьогодні, просто не існувала.
Лише в 1970-х роках,
термін «серійний вбивця» став, так би мовити, відомим.
Але в 1888 році широка публіка просто не вірила,
що десь там могли бути люди, які вбивали без того,
що вони сприймали як мотив.
Тож преса та громадськість придумали підозрюваних, таких як божевільний лікар,
акушерка,
м'ясник,
оскільки вони володіли навичками, які мав Джек-Різник.
М'ясник має анатомічні знання,
але не обов'язково хірургічні навички.
Лікар звісно має і те, і інше.
Але тодішні лікарі розділилися в думках
щодо того, чи мав убивця хірургічні навички та анатомічні знання, чи ні.
Очевидно, що він знав,
де знаходилися органи в людському тілі,
щоб добувати різні органи.
У деяких випадках він діяв
майже у повній темряві.
Гадаю, що він повинен був мати базові знання та навички,
щоб це зробити.
Ми знаємо про вбивства не були скоєні з ціллю пограбування.
Вони здійснювалися не через помсту.
Ані заради фінансової вигоди,
ані через ревнощі, і не в стані сп'яніння.
Це було зроблено лише заради задоволення від виконання тих каліцтв.
З кожним наступним вбивством каліцтва ставали все більш інтенсивнішими,
тому що цього незначних каліцтв йому було недостатньо,
щоб отримати гострі відчуття, які він шукав.
Вони були скоєні виключно для сексуального задоволення.
Такий мотив або таке психічне бачення злочинця
раніше взагалі не розглядалося.
У своєму звіті Бонд також висловив свою думку,
про те, яким був убивця за характером.
Він був спокійною, шанованою людиною, мабуть, одягнений респектабельно.
Він також говорить про його умови життя.
Що в нього, можливо, була своя кімната,
принаймні кімната, де він міг усамітнитися, помитися.
Він говорить і про його доходи,
що він отримував пенсію або якийсь особистий дохід.
Говорить про те, що він живе зі своєю сім'єю.
Родина може його прикривати.
Тоді багато людей думали, що Джек-Різник міг бути божевільним,
і тому, можливо, ходив вулицями
ніби з піною з рота і виглядав явно дуже злим і не дуже приємним.
Звісно, нічні панночки розумні
і вони не підійдуть до когось такого.
Думаю, ідея про Джека-Різника, як невідомого нападника,
який гуляє вночі безлюдними вулицями з капелюхом на голові,
з чорною сумкою,
такий образ зберігався більше, як 100 років.
Коли ви дивитеся ранні німі фільми,
де жінку прив'язували до залізничної колії, в небезпеці,
лиходій, який це робив, завжди мав циліндр, чорний плащ,
зазвичай пишні вуса,
саме той образ, який сьогодні має Джек-Різник.
І він чудово вписується в справжнього виконавця жахливих поступків.
Історія з чорною сумкою
походить від людини, яку бачили поблизу вбивства Елізабет Страйд.
У нього була чорна сумка,
але насправді він міг мати якісь справи і саме вертатися додому,
в нього було залізне алібі і він не мав до цього відношення,
але чорна сумка прижилася.
Джек-Різник з циліндром на голові і сумкою гладстон, в плащі,
гадаю точно виділявся б у тодішньому Іст-Енді Лондона.
Справжній Джек-Різник міг просто ходити вулицями,
не будучи особливо поміченим.
І в той час у цьому районі було багато боєнь,
і можна було часто побачити людину у закривавленому одязі,
яка ходить районом рано вранці.
Після вбивства Мері Келлі сталося щось незвичайне.
Пройшло багато часу, і вбивства припинилися.
Чому вбивця зупинився?
Чи зміг він задовольнити жагу крові через жахливі каліцтва Мері?
Раз вбивства припинилися, щось сталося з вбивцею. Він помер?
Він міг покинути країну, поїхати у відпустку, готувати інший злочин.
Деякі люди припускали, що, можливо, він був дуже хворий.
А ще дехто думав, що він міг бути моряком.
Здійснити вбивство і зникнути на кораблі.
Це майже ідеальний спосіб здійснити вбивство.
І ще, звісно, є теорія про божевільню.
Що вбивства припинилися, бо вбивця потрапив у божевільню.
На початку розслідування у поліції було дуже багато підозрюваних.
Поліція затягувала людей ледь не конвеєром.
Кожна людина, яку потенційно згадували, яка поводилася підозріло,
або була схожою на когось, кого бачив свідок,
мала давати свідчення.
І протягом багатьох років,
очевидно, багато людей, з дуже вагомих причин,
провели власні дослідження та висунули підозри.
Є кілька підозрюваних, яких варто сприймати серйозно.
Одним із підозрюваних у поліцейських досьє був Монтеґю Джон Друїтт.
Друїтт був адвокатом у південному Лондоні,
але ще був учителем.
Десь у листопаді 1888 року його звільнили.
Його тіло знайшли в Темзі в останній день 1888 року.
Коли вбивства припинилися,
поліція подумала, що він покінчив життя самогубством.
Тому вони перевірили всі самогубства, які відбулися
одразу після вбивства Мері Келлі.
Одне самогубство, яке підходило, був випадок Монтеґю Джона Друїта.
Згідно зі звітами поліції, його власна родина вважала його убивцею.
Його брат свідчив, що він часом бував психічно нестабільним.
Він знайшов записку про те, що відчуває, що божеволіє.
Краще йому померти.
Але немає доказів того, що Друїтт бував у Вайтчепелі,
не кажучи вже про те, щоб його бачили з будь-якою з жінок у ночі їхніх вбивств.
Здається, все зводиться до факту, що його знайшли мертвим у Темзі
наприкінці того року.
Доктор Френсіс Тамблті - один з найбільш інтригуючих підозрюваних.
Він єдиний із підозрюваних, кого насправді заарештували за вбивства
саме перед вбивством Мері Келлі.
Він був американцем, і його випустили під заставу.
Він порушив умови застави і повернувся до Америки.
Вже у Нью-Йорку Тамблті почав давати інтерв'ю кажучи:
«Мене заарештували за підозрою у вбивстві».
Тамблті сказав: «Я робив те, що робили всі.
Я був зачарований, тож пішов туди подивитися на вбивства».
І якимось чином його заарештували
за підозрою у вчиненні вбивств Джека-Різника.
Але, звісно, немає жодних доказів того, що він був убивцею.
Останньому головному підозрюваному після Тамблті та Друїтта,
дали ім'я Космінський.
Ім'я Космінський, здається, походить із поліцейських досьє.
Вони описали його як польського єврея, якого помістили в божевільню.
Ми не знаємо, ким був Космінський,
але пошук було проведено і, здається, що це був
досить повноцінний пошук записів лікарні
у пошуках Космінського.
І єдиний, кого вдалося знайти, це чоловік на ім’я Аарон Космінський.
Аарон Космінський жив у Вайтчепелі.
Він був молодим польським євреєм.
Але він не був у божевільні до 1891 року.
Він все ще блукав Вайтчепелом три роки після смерті Мері Келлі,
так що це зовсім не збігається з думкою,
що підозрюваного забрали з вулиці невдовзі після останнього вбивства.
Сер Роберт Андерсон
і головний інспектор Дональд Сазерленд Свонсон,
двоє старших офіцерів у справі,
обидва, схоже, вважали, що вбивцею був чоловік на ім’я Космінський.
Андерсон і Свонсон мали змогу дослідити всі докази проти всіх підозрюваних.
Якщо вони вважали, що докази проти Космінського
були суттєвіші за докази проти інших підозрюваних,
він має бути першим у списку підозрюваних Різників.
Єдина проблема полягає в тому, що ми не можемо впевнено сказати,
що Аарон Космінський точно був тим Космінським, якого вони мали на увазі.
З роками підозрюваних стає все більше,
і з’являються різні теорії.
Фільм з Джонні Деппом «Із пекла»
і телесеріал із Майклом Кейном 1988 року,
мабуть, дві найвідоміші вигадані версії історії про Різника,
в обох Різником названий сер Вільям Ґалл.
Тому сера Вільяма Ґалла, якого вважають вбивцею,
фігурує майже у всіх фільмах,
з 1970-х років пов'язують з тим,
що ми називаємо «Королівською теорією змови».
Отже, згідно з теорією,
онук королеви Вікторії, принц Альберт Віктор
мав роман із повією з Іст-Енду, і в них народилася дитина.
Дівчинка, Еліс.
У Еліс була няня, Мері-Джейн Келлі. У Мері-Джейн було 4 подруги:
Поллі Ніколс, Енні Чепмен, Елізабет Страйд, Кетрін Еддоус.
І разом, гуртом, вони взялися шантажувати Корону та уряд
цією таємницею про дитину.
Тому послали королівського лікаря - сера Вільяма Ґалла, щоб вистежити їх та вбити
і назавжди зберегти таємницю.
Проблема цієї теорії в тому, що у сера Вільяма Ґалла стався інсульт у 1887 році,
тому він був фізично нездатний бігати по Вайтчепелу,
здійснюючи всі ці вбивства і каліцтва.
Сер Вільям ніколи не був тодішнім підозрюваним.
Його імені немає у поліцейських досьє, у тогочасних газетах,
у будь-якій документації стосовно цієї справи.
Звісно, коли цю теорію було повністю розвінчано, вона залишилася у пам'яті.
Багато людей просто звинувачують будь-кого, хто жив у той час.
Думаю, що багато людей було звинувачено без реальних доказів,
оскільки, на жаль, збереглося дуже мало записів.
Вбивства Джека-Різника, як більшість людей схильні думати,
відбулися лише восени 1888 року.
Це вбивство п'яти жертв за кілька тижнів.
Є поліцейське досьє під назвою: «Про вбивства у Вайтчепелі»,
яке датується від 1888 року до 1891 року
і охоплює набагато більше, ніж п’ятьох жертв.
Ми не знаємо, скільки, якщо такі є,
було інших жертв у ширшому досьє про вбивства у Вайтчепелі,
можливо, також скоєних Різником.
Є досьє, який ми називаємо «досьє підозрюваних»,
людей, яких допитували у справі Різника
і, можливо, підозрюваних протягом короткого часу.
Досьє зникло, і ми не знаємо, де воно і що з ним сталося.
Добре відомо, що в роки після 1880-х, починаючи з 1890-х років,
офіцерам поліції дозволили підняти і перевірити папери.
І здається, що з цього моменту певні аркуші чи звіти,
фотографії жертв, які ми маємо сьогодні,
повільно відсіювалися, зникали, забиралися мисливцями за сувенірами.
Звіт Бонда зник з досьє на кілька років,
а коли його знайшли, відправили анонімно до Скотленд-Ярду.
Лист «Шановний босе» зник.
Але, на щастя, його повернули.
А деякі фотографії жертв
були виявлені за останні кілька десятиліть.
Це наче складати пазли.
У тебе є всі ці шматки,
але деякі з них не підходять.
Тож вдається зібрати разом ті, які, здається, утворюють картину.
Тоді отримуєте картинку. Але бракує деяких фрагментів зображення.
Мене, як історика злочинів, засмучує,
що я не можу сказати, що саме ця особа це зробила.
Але що важливіше - розкрити ці вбивства,
для сімей і нащадків жертв, бо вони досі десь там.
Чим більше людей це вивчає, тим більше з'являється фактів,
а чим більше з'являється фактів, тим далі розвивається історія,
розширюється і набуває різних аспектів,
і рухається в напрямках, у яких ви б ніколи не очікували.
Звісно, ми хотіли б знати, ким був Джек-Різник.
Я маю на увазі, кінець таємниці, це було б чудово.
Нам потрібна будь-яка нова інформація,
все, що можуть знати люди.
Це можуть бути документи, які лежать на горищах чи десь в підвалах.
Я вважаю, що потенційно десь щось є,
що може просунути справу і розкрити її.
Одного дня хтось може відкрити багажник, відкрити ящик
і знайти докази, що розкривають ім'я Джека-Різника.
Але доки цього не станеться, це досі загадка.
ЯКЩО У ВАС Є ДОКУМЕНТИ ЧИ АРТЕФАКТИ
ПОВ'ЯЗАНІ З ВБИВСТВАМИ ДЖЕКА-РІЗНИКА, ПЕРЕХОДЬТЕ НА UNSOLVED.COM
Переклад субтитрів: Наталія Базилевська