Engang på denne selv samme Jorden, under denne selv samme sol,
længe før dig...
Også før aben og elefanten,
før ulven, bisonoksen, hvalen,
før mammutten og mastodonten på dinosaurernes tid.
Kom så!
Der var to slags dinosaurer.
Nogle havde flade tænder og spiste træernes blade,
og nogle havde skarpe tænder tiI at spise kød, og de jagede bladspiserne.
Så begyndte bladene at dø.
De mægtige dyr, som lod tiI at regere Jorden,
blev i sandhed styret af bladet.
Desperate efter mad
drog nogle af dinosaurflokkene vest på,
hvor de søgte efter Den Store Dal, et land, der stadig var frodigt og grønt.
Det var en rejse mod liv.
Det var en march med mange farer.
Skarptænder fulgte efter flokkene, ventende på at tage de, der strejfede omkring.
Bladspiserne stoppede kun for at klække deres unge.
Mor.
Nogle af de unge virkede tiI at være født uden frygt.
Men selv det at klække kunne være farligt.
Én flok havde kun en enkelt baby, deres sidste håb for fremtiden.
De kaldte ham "Lillefod".
Her erjeg.
Vær ikke bange. Kom frem.
Alt, der var tilbage af hans flok, var hans mor, bedstemor og hans bedstefar.
Han kendte dem ud fra deres udseende, deres lugt og deres kærlighed.
Han vidste, at de ville være sammen for altid.
Vær forsigtig, min Lillefod.
Smukke Lillefod.
Mor, er det her alt, der er at spise?
Undskyld, min kære. Landet har ændret sig.
Derfor må vi gå så langt, som vi kan hver dag,
indtil vi når Den Store Dal.
Lillefod, hurtigt, kom her.
Se, deroppe.
En træstjerne.
Den er meget speciel.
En træstjerne.
Den er meget speciel. Den vil hjælpe dig til at vokse dig stærk.
Der, hvor vi skal hen, der er så mange af de blade.
Kom.
Den Store Dal er fyldt med grønt mad som det her,
mere end du nogensinde kunne spise,
og mere frisk, koldt vandt, end du nogensinde kunne drikke.
Det er et vidunderligt, smukt sted,
hvor vi kan leve lykkeligt med mange flere af vores egen slags.
Hvornår når vi frem?
Den lyse cirkel skal passere os mange gange,
og vi må følge den hver dag for at nå hen til, hvor den rørerjorden.
Har du nogensinde set Den Store Dal?
Nej.
Hvordan ved du, at den virkelig er der?
Nogle ting ser man med sine øjne, andre ting ser man med sit hjerte.
Jeg forstår det ikke, mor.
Det vil du, min søn. Det vil du.
Lillefod, gå ikke for langt væk.
Hej!
Hvad griner du af?
Lillefod.
Kom, Cera.
Trehorn leger aldrig med langhalse.
Lillefod.
Trehorn leger aldrig med langhalse.
Langhalse?
Mor, hvad er en langhals?
Jamen det er, hvad vi er, kære.
Hvorfor må jeg ikke leg med et trehorn?
Vi morede os.
Vi holder os alle til vores egne slags.
Trehorn, piggehaler, svømmere, flyvere.
- Vi laver aldrig noget sammen. - Hvorfor ikke?
Fordi vi er forskellige. Det har altid været sådan.
Jamen hvorfor?
Du skal ikke bekymre dig så meget.
Når vi kommer til Den Store Dal, vil der være mange langhalse,
du kan lege med.
Gid vi var der nu.
Der er lang vej endnu,
forbi den store sten, der ligner en langhals,
og forbi bjergene, der brænder.
Der er stadig lang vej endnu, men vi skal nok nå frem.
Hopper, kom tilbage!
Hej.
Dig igen? Gå væk! Det er min hopper.
Jeg så ham først.
Men han er i min dam.
Herovre.
Det her er sjovt.
Skarptand!
Hjælp!
Mor! Hjælp!
Af sted.
Den her vej.
Kom tilbage. Du løber den forkerte vej!
- Mor? - Løb! Løb!
Pas på!
Hjælp!
Mor!
Far!
I denne tid, hvor kontinenterne stødte sammen, delte et stort jordskælv landet.
Flokke blev skilt, familier blev delt i to.
Lillefod blev skilt fra hans bedsteforældre.
Cera!
Mor! Far!
Cera var på den ene side af afgrunden,
og hendes forældre var på den anden.
Mor!
Mor, hvor er du?
Mor!
Mor?
Vær sød at rejse dig op.
Jeg er ikke sikker på, jeg kan, Lillefod.
Jo, du kan. Rejs dig op.
Kære, søde Lillefod,
kan du huske vejen til Den Store Dal?
Det kan jeg vel, men hvorfor? Du vil jo være hos mig.
Jeg vil være hos dig, selv hvis du ikke kan se mig.
Hvad mener du med, hvis jeg ikke kan se dig? Jeg kan altid se dig.
Lillefod, lad dit hjerte guide dig.
Det hvisker. Så lyt godt efter.
Mor? Mor?
Hallo!
Hvad foregår der her?
Hvad er dit problem? Du er ikke såret.
Det er ikke retfærdigt. Hun burde have vidst bedre.
Det var en skarptand. Det er alt sammen hendes skyld.
- Alt sammen hvis skyld? - Mors.
Jeg forstår.
Hvorfor gik jeg så langt væk hjemmefra?
Det er ikke din skyld. Det er ikke din mors skyld.
Lyt du nu til gamle Rooter.
Ja, men...
Det er ikke nogens skyld.
Livets store cyklus er begyndt,
men vi når ikke alle sammen frem sammen til sidst.
Hvad skal jeg gøre? Jeg savner hende så meget.
Og du vil altid savne hende, men hun vil altid være hos dig,
så længe du husker de ting, hun har lært dig.
På en måde vil I aldrig være adskilt, for I er stadig en del af hinanden.
Min mave gør ondt.
Det vil også forsvinde med tiden, lille ven.
Kun med tiden.
I starten kunne Lillefod kun tænke på sin mor.
Han lod næsten ikke mærke til sin sult og glemte alt om Den Store Dal,
og at han måtte finde derhen på en måde.
Lillefod.
Kære Lillefod,
husker du vejen til Den Store Dal?
Følg den lyse cirkel forbi den store sten, der ligner en langhals,
og forbi bjergene, der brænder.
Jeg viI være i dit hjerte, Lillefod.
Lad dit hjerte guide dig.
Mor.
Mor!
Mor! Det er dig!
Vent, mor! Vent!
Da vidste Lillefod med sikkerhed, at han var alene,
og at selvom Den Store Dal var langt væk
og rejsen dertiI var farefuld, så måtte han finde vej.
Ellers ville livets kæde blive brudt.
Cera!
- Cera, hejsa. - Hvad vil du?
Ikke noget. Hvor skal du hen?
Jeg skal finde mine egne. De er på den anden side.
Jeg har kigget over alt her. Du kan ikke kravle op på den anden side.
Måske kan du ikke.
Vent! Jeg skal hen til Den Store Dal.
Vi kunne hjælpe hinanden.
Et trehorn har ikke brug for hjælp fra en langhals.
Vi ville i det mindste ikke være alene.
Nårjeg finder mine søstre, vil jeg ikke være alene, så gå med dig.
Trehorn kan være meget farlige.
Og de snakker kun med andre trehorn,
og de rejser kun med andre trehorn.
Hejsa.
Jeg sagde hejsa.
Hvad hedder du?
Måske kan du ikke snakke endnu.
Ved du ikke noget som helst?
Langhalse snakker ikke med, hvad du end er.
Mig? Jeg er også en langhals. Se? Og jeg har en lang hale ligesom dig.
Okay.
Jeg er ikke en langhals. Jeg er en stormund, men jeg er helt alene.
Det erjeg.
Jeg mistede min familie i det store jordskælv.
- Vil du følges med mig? - Ja!
Ja! Ja, ja! Det vil jeg!
Okay. Kom så.
Men du skal følge med.
Jeg skal nok følge med. Det skal jeg nok.
Hvor skal vi hen?
Til Den Store Dal.
Jeg stopper ikke, førjeg finder mine bedsteforældre.
Tror du, min familie også er taget hen til Den Store Dal?
Måske. Min mor sagde, at alle flokkene var på vej derhen.
Det håberjeg. Det håberjeg. Det håberjeg.
Jeg hedder Lillefod.
Jeg hedder Ducky. Ja, det hedderjeg.
Jep, jep, jep.
Træd nu ikke på en revne, ellers vil du på din ende havne.
Min mave snakker.
Det går min også.
Gad vide, hvordan det her smager.
Træet taler.
Nej, det gør ikke.
Du bør ikke spise talende træer. Nej, nej, nej.
Hvem er du?
Jeg hedder Petrie.
Petrie, siger du? Sjovt navn.
Fløj jeg?
Nej. Du faldt.
Faldt jeg?
Kan du ikke flyve? Men hvordan kom du helt derop?
Jeg klatrede.
Men du er en flyver, ikke en falder.
Det er svært at flyve.
Det er det vel. Vi kan ikke gøre det.
Nej, det kan vi ikke.
Stille.
Hold jer nede.
Hov! Petrie! Kom af!
Du har et fint, fladt hoved, Fladhoved.
Jeg hedder ikke Fladhoved. Jeg hedder Lillefod.
Lillefod?
Har du bare tænkt dig at blive deroppe?
Ja.
Det kan du ikke. Du ødelægger min træstjerne.
Den er meget speciel. Meget. Hans mor gav ham den.
Det gjorde hun.
Morgave, meget vigtig. Ja. Jeg holde den sikker.
Lad ingen røre den.
Jep, Petrie, hold du den i sikkerhed. Jep, jep, jep.
Nej, nej, nej. Jeg er ikke et fragtdyr. Kom ned!
Du er en flyver. Begyndt at flyve.
Men...
Spred dine vinger, Petrie! Spred dem! Spred dem!
Nej, nej! Jeg kan ikke!
Du kan flyve!
Spred så dine spinkle vinger!
Petrie, højere! Højere som en flyver!
Fare!
Hvor, Petrie?
Der! Forude!
Cera! Det er dig!
Hvad er der sket? Hvorfor er du så bange?
Bange? Mig?
Hvorfor er I så bange?
Vi er ikke bange. Er vi?
Nej, nej.
Det bør I være.
Jeg kunne være med de andre trehorn, men valgte at komme tilbage for at advare jer.
Jeg mødte skarptanden!
Skarptand!
Kom nu, Cera, skarptanden er død.
Han faldt ned i den store undergrund.
Det var der, han mødte mig.
Kære, modige Cera.
Ja, jeg er modig.
Skarptanden er død!
Min far fortalte mig, at fladhoveder har meget små hjerner.
Jeg var helt alene med ham i mørket,
bare skarptanden og mig.
Jeg kunne høre ham trække vejret.
Jeg kunne se hans ene store, grimme øje kigge efter mig.
Hvad gjorde du?
Jeg gik helt hen til ham.
Jeg kiggede ham lige i øjet
og sagde...
Ducky!
Halløj.
Halløj?
Du bør komme ud. Det bør du. Du er sent på den.
Ja, du er. Jep, jep, jep.
Kom ud! Du er helt alene. Er du ikke bange?
Vi skal hen til Den Store Dal. Du kunne tage med. Ja, det kan du.
Du er en pighale, så vi vil kalde dig "Pig. "
Ducky!
Så de fem sultne dinosaurer drog mod Den Store Dal.
Der havde aldrig været sådan en flok før,
en langhals, et trehorn, en stormund, en flyver og en pighale,
alle sammen, og alle vidste de, at hvis de for vild, ville de sulte
eller finde sig selv i skarptandens skygge.
Træstjerner vokser, hvor der er meget vand.
Hvis vi følger det her vand...
Der er intet grønt mad her, og jeg er stadig sulten.
Jeg er også stadig sulten.
Kan I lugte noget?
Jeg kan lugte...
Jeg kan lugte... Jeg kan lugte...
...Ducky.
Kan du lugte mig?
Jeg kan lugte vand. Jeg kan lugte...
Træstjerner!
Se! Grønt mad!
Den Store Dal! Jeg fandt den!
Cera, stop!
Jeg fandt den!
Jordskælv!
Vi må ud herfra!
Den vej! Kom! Kom!
Hjælp!
Pig, skynd dig!
Ducky, Pig, kom ud derfra!
De spiser vores mad!
Se, se, hvad de gør! De er så grådige!
Hvad med mig? Jeg er stadig sulten!
Er du sulten? Jeg tom helt op til toppen.
Nu er vi ved Den Store Dal, og vi har stadig ikke noget grønt mad.
Vi vil være sultne for evigt.
Nej, Petrie. Cera tog fejl. Det er ikke Den Store Dal.
Det er slet ikke noget stort.
Nej, nej, nej.
Vi må hellere gå ned og se, om der er noget tilbage.
Petrie, tror du, at du kunne flyve derop og...
Nej, nej!
Du skal ikke være ked af det, Petrie. Det er okay. Mange ting kan ikke flyve.
Sten, træer, pinde, Pig.
- Hov! - Nej!
Ducky, skub Petrie op mod grenene.
Okay, Pig, ikke for hurtigt.
Okay. Hov, ikke for hurtigt! Ikke for hurtigt!
I fire ser så latterlige ud.
Ducky, Petrie, kom herned! Vi har grønt mad!
Flyv, Petrie!
Flyv, Petrie! Bask dine vinger!
Fløj jeg?
Kom, Cera. Vi har grønt mad.
Jeg kan selv finde mit eget grønne mad.
Se selv? Jeg kan sørge for mig selv.
Helt alene.
Og jeg er ikke bange for at være alene!
Jeg ved, hvilken vej jeg skal gå, og jeg er ikke bange for skarptanden!
Jeg håber, han ikke spiser nogen afjer.
Bare rolig. Der er ikke nogen skarptand.
Skarptand! Pig.
Der er ikke nogen skarptand.
Vågn op. Vågn op!
Vågn op!
Stop med det.
Det er skarptand.
Cera, stop.
- Han spiser os! Han spiser os! Løb! - Stop! Kom tilbage!
Kig ikke tilbage! Fortsæt!
Tror du så på mig nu?
Undskyld. Vi er i sikkerhed nu.
Ingen er i sikkerhed sammen med dig.
Se, det er stenen, der ligner en langhals,
ligesom min mor sagde.
Vi går den rigtige vej, vejen til Den Store Dal!
Lillefod havde taget fejI angående skarptanden,
men de andre fulgte ham.
Deres eneste håb var at nå frem til Den Store Dal,
og kun Lillefod kendte vejen.
Kom så. Rejs jer.
Vi går den rette vej. Vi må fortsætte opad.
I kan ikke give op nu.
Hvad nu, hvis Den Store Dal er lige på den anden side af de sten?
Selvom de var ømme og trætte, drev Lillefod dem videre.
Han havde aldrig set Den Store Dal, men hans hjerte fortalte ham, at de var tæt på.
De ville da uden tvivl endelig kunne se den fra toppen.
Er det din Store Dal? Du er skør.
Jeg går.
Cera, vi må fortsætte med at følge den lyse cirkel.
For en gangs skyld tagerjeg den lette vej.
Men det er den forkerte vej.
Siger hvem?
Min mor.
Så var hun også en dum langhals.
Tag det tilbage.
- Aldrig. - Tag det tilbage!
Nej!
Pig!
Pig, stop!
Fald ikke!
Du!
Slip mit ben!
Pig.
Tag den!
Gør det så! Gå den forkerte vej.
Vi ville alligevel ikke have dig med os.
Kom så. Vi må fortsætte.
Kom så.
Ceras vej er lettere.
Det synes jeg også.
Fladhoved, vent!
Nej, vær ikke sur. Vent!
Cera, vent på os! Vi kommer med dig, Cera!
Cera, Pig, vent!
Jeg ville ønske, Lillefod var her hos os lige nu.
Også mig.
Pig.
Pig, stop ikke. Vi må blive sammen.
Cera, jeg...
Cera, Ducky, Pig! Hjælp!
Hjælp, Cera!
Cera, hvor er du?
- Lillefod! - Ducky!
Hjælp, Lillefod!
Hold ud! Jeg kommer!
Lillefod!
Hurtigt, den her vej!
Pertrie! Hold ud, Petrie!
Hjælp!
Fladhoved!
Ducky! Pig!
Petrie, jeg er så glad.
Spring, Petrie!
Hjælp, Ducky!
Petrie, træk!
Petrie.
Hjælp!
Hjælp mig! Hjælp mig! Hjælp!
Kom væk! Kom væk fra mig!
Stop! Slip mig! Hjælp!
Hjælp! Petrie, Pig, Ducky, hjælp!
Cera, det er os.
Jeg vidste godt, det varjer. Jeg vidste det! Det gjorde jeg!
Flyt jer.
Cera?
Cera, kom tilbage! Cera!
Cera var stadig for stolt til at indrømme, at hun var gået den forkerte vej.
Skarptand!
Det er skarptand.
- Lad os slippe af med ham en gang for alle. - Hvad skal vi gøre?
Vi lokker ham ud til den dybe ende af dammen.
Han kan ikke svømme med de spinkle arme.
Mig og Pig går op og skubber den store sten ned oveni hans hoved.
Så falder han ned i vandet.
Petrie, du fløjter, når han er ved det rette sted, hvor vandet bliver mørkt.
Nu skal vi bare bruge noget lokkemad.
Mig?
Nej. Nej, nej, nej.
- Ducky! - Ducky!
Skub, Pig, skub alt hvad du kan!
Petrie!
Jeg flyver. Jeg flyver! Jeg flyver!
Hjælp!
Petrie!
Jeg kommer!
Cera, du er tilbage!
Han var min ven.
Stakkels Petrie.
Stakkels, stakkels Petrie.
Petrie.
Stop! Går I uden Petrie?
Petrie.
Petrie, du er i live!
Jep, jep, jep!
Lillefod.
Mor!
Lillefod.
Mor?
Jeg forsøgte at gøre, som du sagde,
men det er bare for svært.
Jeg finder aldrig Den Store Dal.
Mor. Mor!
Gå ikke, mor! Gå ikke!
Den Store Dal.
Cera, Pig, Ducky, Petrie, herovre!
Lillefod, du fandt den!
Jep, jep, jep.
Vi gjorde det. Vi gjorde det sammen.
Den Store Dal var alt, hvad de havde drømt den ville være,
et land af grønt, med blade og med liv.
Der var vandafld, græsrige enge,
nok træstjerner tiI at spise dem for evigt...
Og græssende på dem, deres familier.
Det her er vores nye bror, Pig.
Mor, jeg er en flyver!
- Far! - Cera?
Far.
Og Lillefod fandt endelig sin bedstemor og bedstefar,
de samme kærlige ansigter, han havde kigget op på, da han blev født.
Lillefod! Kom. Vi løber om kap.
Og de voksede alle op sammen i dalen,
generation efter generation,
hvor hver generation fortalte fortællingen om deres forfædres rejse tiI dalen...
For længe siden.
Danish