-Hallo! Betal entré! -Gratis for mig! Livgardist!
-Og De? -Betaler heller ikke. Musketer!
Sidste gang så! Og på parterret!
Kom. Du får strålende aktører at se. Montfleury, Bellerose...
-I hvilket stykke? -"Clorise" af Balthazar Baro.
Et mesterværk!
-Før spilledes her dramaer af Rotrou. -Og af Corneille.
De opførte "Le Cid", og jeg sad der.
Snup alle de kniplinger, I ser!
Raguneau! Min ven! Poeters leverandør af tærter.
-Åh, jeg beder... -Ja, det er jo mæcen, De er.
-Hos ham gøder de sig på kredit. -Jeg er jo selv poet.
For en sonet, en lille ode...
-...får de tærte! -Sig kagehonorar.
Deres billet i aften, hvad har den kostet Dem?
Fire flødeskumskager.
Hr. Cyrano mangler, mærkelig nok. Montfleury spiller.
Montfleury, den tønde! Optræder han i aften?
-Som Phédon. -Og Cyrano?
Han hader ham i den grad, at han erklærede blokade mod ham.
-Han optræder altså ikke? -Åh, jo.
-Kommer hr. Cyrano? -Jeg har væddet.
Lignière, går De? Bliv lidt, hun kommer. Jeg beder Dem!
De klarer Dem nok. Damen kommer ikke. Jeg går hen til min kro.
-Hjælp mig med at få hendes navn. -Spørg hende selv.
Jeg er elendig til konversation. Hun ville måske... Gud, se der!
Magdeleine Robin, kaldet Roxane. Fin, preciøs-
-og den berygtede Cyranos kusine.
En fersken, der smiler med jordbærmund.
Så dugfrisk, at hjertet lader sig bedrage.
-Hvem er det der? Han skræmmer mig. -Grev de Guiche.
-Er han forelsket? -I fuld lue. Men med et handikap.
Hans hustru, Richelieus niece.
Derfor vil han have Roxane gift med tørvetrilleren der.
Vicomte de Valvert, som lukker øjnene og viser takt.
Roxane vil ikke, men de Guiche har magt.
Den sætter ingen borgerpige sig op imod.
Jeg har skam afsløret hans beskidte manøvre.
I en vise, som... Hvor han bliver vred! Slutningen er ond.
-Hvor går De hen? -Godaften.
Begynd! Begynd! Begynd!
Akademiet er her, se! Porchères, Colomby, Bourzeys, Bourdon!
Og Arbaud! Lutter udødelige navne. Hvilk et herligt syn.
Slip mig, jeg kan afsløre noget.
Deres ven Lignière ser snart sin sidste stund.
Nogen vil give ham en omgang og har lagt 100 mand i baghold.
-100 mand? -Mod en. Advar ham!
-Hvor? -Ved Porte de Nesle.
-Ingen Cyrano. Jeg taber væddemålet. -Så meget des bedre.
Montfleury! Montfleury!
Salig den, som fjernt fra forfængelighed sig har beredt-
-i ensom hytte et selvvalgt tilflugtssted.
Der, som i zefyromsust skov...
Kanalje! Advarede jeg dig ikke?
-Hvem er det? -Jeg vandt!
Bajads! Ud fra scenen straks! Nå, er du genstridig?
-Spil. -Vær ikke bange.
Salig den, som fjernt fra...
Deres Komiske Majestæt er ikke ræd? De beder min kæp kurtisere Deres ryg?
-Salig den... -Forsvind!
-Salig den... -Åh! Nu bliver jeg vred.
Hjælp, mine herrer!
Tykke mand! En linje til, og jeg koger dig i suppen.
Markiserne tier og sidder, ellers ryger bånd og glitter!
Montfleury, forlad scenen, inden jeg flår dig ind til marven.
Ikke det? Så må scenen forestille en buffet, hvor jeg skiver mortadelle!
Dette er en fornærmelse mod Thalia!
Montfleury, spil videre. Smid Cyrano ud!
Vær barmhjertig mod min klinge! Den glider så let ud.
Væk fra scenen!
Jaså? Hører jeg klager?
Giv op! Kykkeliky! Din hane!
Spil. Vi vil se Baros stykke!
-Skal alsangen slutte i alslagtning? -Hvilken Simson!
Ti! Jeg udfordrer hele lokalet. Jeg tager mod navne.
Kom an, unge helte, jeg tager Dem i nummerorden.
Nå, hvem sk al være nummer et?
Min herre? Ikke det?
De? Heller ikke?
Den første får et ærefuldt adjø. Op med hånden, alle som vil dø!
Skammer De Dem for en nøgen klinge?
Ingen vil? Ikke en eneste hånd? Så går jeg videre. Altså:
Jeg vil se teatret kureret for denne byld! Hvis ikke... må vi skære.
Ædle herrer!
-Mine herrer! Mit herskab! -Mine kreaturer!
Ingen bravoråb! Aktøren med den storslåede mave har fået kneb!
-Han måtte gå ud. -Han skal ind.
Tør man spørge, af hvilken grund De hader Montfleury?
Jeg har ikke en, men to grunde. Et: Kun en ussel aktør skråler sådan-
-og lader til at have et bybuds mas med vers, der burde kunne flyve.
To... er min hemmelighed.
De berøver os "Clorise" med vold.
Gamle æsel. Stykket er værd nul. Jeg har ingen samvittighedskval.
Gud i himlen! Vores Baro!
-Men pengene skal folk have igen. -Et kløgtigt ord, endelig!
Teatret skal ikke ruineres af mig. Tag denne pung og ti så stille.
At krænke Montfleury! Ved De, hvad De gør?
Han har en hertug som protektor. Har De sådan en?
Ingen velgører? Ingen mægtig herre?
To gange nej, er det en krise? Ingen protektor... en protektrice.
Vend nu om på hælen. Nu! Eller er det min næse, De kigger på?
Finder De den formidabel? Minder den Dem om en snabel?
-Åh, jeg var skam diskret. -Hvorfor skulle De være det?
-Er farven grim? Er formen obskøn? -Slet ikke.
Måske Deres ubehag beror på, at De finder den lidt stor?
-Nej, den er lille. Lillebitte. -Hvad?
Gør De grin ad mig? Min næse lille?
Hallo der! Min næse er enorm!
Rakkerfjæs! Hovne fyr! Fladnæse!
Jeg er stolt over mit vedhæng. En stor næse bety der en flink mand-
-godsindet, beleven, spirituel, generøs, modig-
-alt, hvad jeg er, og som De aldrig bliver, elendige!
Det, jeg får fat på med hånden over Deres krave, er lige så tomt-
-for stolthed, udtryk, flugt, poesi, gnist, dristighed-
-kort sagt, lige så fattigt som den del, jeg rammer med min fod.
Sådan går det, når man spøger med min ansigtspry delse.
Er spøgefuglen adelig får han den behandling, han kan tål'-
-fortil, ikke med sålelæder, men med stål.
-Han begynder at gå for vidt. -Han er brovtende.
-Vil ingen svare ham? -Vent! Han skal få af egen mønt.
De der! Deres næse...
...Deres næse... er meget stor.
Meget.
-Var det det hele? -Ja!
Lidt vel kort, unge ven. Man kan sige meget, i varieret tone.
For eksempel aggressivt: Selv ville jeg vælge amputation.
Venligt: Dyp ikke næsen i koppen, sug med et strå!
Beskrivende: En klippe i en sø. En odde, ja mere... en halvø!
Nysgerrigt: I sådan et aflangt etui-
-opbevarer men vel penne og viskelæder?
Sjælfuldt: De, små fuglenes beskytter-
-skænker med Deres fadersind til små klør en solid pind.
Lige til sagen: Ryger? Det, den næse damper ud, får vel naboen-
-til at rykke ud med vandspanden?
Ængsteligt: Fald ikke forover, så De pløjer gaden op.
Elskværdigt: Køb en lille parasol, så den ikke bleges af solen.
Pedantisk: Aristofanes beskrev hos Hippocampelephantus-
-en lignende formation af kød.
Drama: Den bløder som Det Røde Hav. Beundring: Hvilken parfumereklame.
Lyrisk: Et sneglehus! Er De en triton?
Naivt: Er den åben for offentligheden? Krigerisk: Mod kavaleriet... hurtigt!
Praktisk: Sats den i lotteriet. Den giver sikkert stor gevinst.
Til sidst Pyranus' klagen: Den næse blev et åsyns død.
Se, den skammer sig, så den er rød.
Sådan kunne De have sagt, med lidt dannelse og humor.
Men om den slags har De jo intet begreb.
Muligvis kan De stave til ordet D-U-M.
Havde De for øvrigt haft fantasi til at præstere lignende løjer-
-havde De allige vel ikke fået en chance.
For det, jeg selv kan eksekvere, tillader jeg ingen at imitere.
Valvert, lad være.
Hvor opblæst! En bondeknold, der ikke ejer et par handsker!
-Ikke et bånd, ikke en garnering! -Den er moralsk, min ekvipering.
Jeg viser mig ikke med en siddende vanære, en moderat ren samvittighed-
-smudsig ære, eller hæder med sørgerande.
Jeg går i en ulastelig dragt. Og frimodigt bærer jeg den rankt.
Ingen handsker, og hvad så? Af mit par er kun en tilbage.
Til hvad nytte er den? Jeg slyngede den i ansigtet på en.
Marodør, tølper, døgenigt, pak!
Cyrano Savinien-Hercule de Bergerac!
-Hvad siger han nu? -Den kræver motion, den bliver sløv.
-Hvad er der? -Kårdens mangel på opgaver.
-Lad gå! -Den lyd er hendes passion.
-Poet! -Ja, poet.
Og i den grad, at jeg duellerer til en ballade, som jeg improviserer.
-En ballade! -Og stikker i sidste vers.
-Det er ikke muligt! -Ikke?
"Ballade om duellen udenfor teatret mellem hr. de Bergerac og et fæ."
-Hvad var det? -Det var titlen.
Vent! Jeg skal vælge mine rim... Ja, jeg har dem.
Jeg slænger min hat graciøst-
-og derpå kappen, hvis omfang hindrer mig maliciøst-
-og så går jeg i gang.
Elegant som Céladon, som Scaramouche behændig og kvik.
Jeg advarer Dem, kære undermåler, at i sidste vers gør jeg...
...mit stik.
De tog det alt for ambitiøst. Hvor punkterer jeg Dem, hr. Ballon?
I siden? Gennem brystets blå kordon?
Sværdfæsterne skramler... kling klang!
Jeg vælger nok at sætte prik i Deres maveregion-
-når i slutverset, jeg gør mit stik.
Nu mangler jeg et rim på -øst
Men De er blegere end fiskebouillon, det kalder jeg æreløst.
Deres udfald blev Dem til skade.
Jeg åbner garden... et øjeblik.
Hold fast i pinden, Laridon, for i slutverset gør jeg mit stik.
Slutverset! Adelsmand, syng din svanesang.
Jeg skifter fod, en finte, jeg sprang...
Se der, sådan det gik!
Verset er slut, jeg gør mit stik.
-Hvorfor skaffe sig en fjende til? -Det er, hvad jeg vil.
-Og pengene, du smed bort? -Det var det værd. Livet er kort.
Hvad vil du leve af nu? Hvilket dumt spild.
-Det var en gestus. -Ifølge hvilket princip?
Jeg for vild i en labyrint af principper og valg.
Jeg tog det enklest tænkbare: At vække respekt. Resten får være.
Godt. Men hvorfor hader du Montfleury? Sig det ærligt.
Den satyr! Jeg har hadet ham, siden den dag, han kastede blikke på...
Som at se en snegl krybe på en rose.
-Hvad? Er det muligt, at... -At jeg kan elske?
-Jeg elsker. -Virkelig? Du har ikke sagt...
Hvem? Så tænk efter.
Ikke den grimmeste kan jeg håbe at få, når næsen går forrest og hilser på.
Så hvem elsker jeg? Forstår du det ikke?
Naturligvis den allersmukkeste!
Den fineste, mest strålende, Le Bret. Den klogeste.
Gud, jeg forstår. Magdeleine Robin, din kusine.
Ja. Roxane.
Nå, udmærket. Sig hende det. I aften så hun, hvor du triumferede.
Se på mig. For hvilket håb sætter ikke denne næse stop?
For illusioner tager jeg mig i agt. Men det sker, når aftenen sænker sig-
-og jeg ser en kvinde spadsere med en kavaler-
-tænker jeg: Om blot jeg kunne gå i måneskinnet med en. Også jeg.
Jeg drømmer! Til jeg ser konturen af min profil som skygge på muren.
-Kære ven... -Kære ven, jeg har tunge stunder.
Når jeg føler mig ensom og grim.
Du græder?
Aldrig. Tårer ned ad den næse skal ingen få at se.
Men Roxane blegnede i aften, da hun så dig i duel.
Du rørte hendes sind dybt. Fat mod og tal.
Og høre hende le? Det frygter jeg mere end alt.
Søger nogen dig?
Hendes guvernante.
Deres kusine spørger, om De kender et sted, De kan ses i hemmelighed.
-Mig? Herregud! -Efter messen, hvor passer det?
-Hvor...? Oh, Gud... -Sig det hurtigt.
Jeg tænker... Hos bageren Raguneau!
-Hvor er det? -På... Oh, Gud... Rue St. Honoré!
-Vi kommer. Vær der klokken syv. -Det skal jeg!
Jeg, hun, et møde!
-Du blev glad med et? -Hun husker min eksistens dog ret.
-Nu fik du sjælefred? -Nu? Jeg koger, jeg brænder derved.
Giv mig en hær at meje ned! Jeg har tyvedoblet energi.
Dværge er ikke værd at kives med. Kom frem med kæmper.
Hallo! Vi sover, vær lidt stille!
Hvem grynter der?
Klager nogen sig?
-Lignière! -Cyrano!
-Hvordan er det fat? -Han kan ikke gå hjem i nat.
-Jaså? Hvad sker der her? -Jeg trues af 100 mand eller fler'...
For en vise skal jeg slås ihjel. På hjemvejen, ved Porte de Nesle.
-Jeg må sove her hos dem. -100 mand? Kom, du skal hjem!
Og op med jer, I skal være vidner.
-Men 100 mand...! -Jeg tager ikke færre.
-Hvorfor er de så mange mod en? -For de ved, at jeg er hans ven.
Kvæl sangerguden i dit bryst, Raguneau. Lutten har sin tid...
...nu skal ovnen tændes.
I kagen har du fejlplaceret ridsen. En cæsur skal dele verset på midten.
Den pagode må have et tag.
Og du! På dit endeløse spyd-
-lad høns og kongelig kalkun veksle, min dreng-
-som Malherbe vekslede versemelodi. Lad så ilden smede sin stegepoesi.
Mester, jeg bagte den her for at glæde Dem.
En lyre! Her, drik min skål... Min kone! Gem mønten, hun er smålig.
-Smuk, ikke også? -Tåbelig.
Kræmmerhuse, jaså. Tak.
Himmel! Min elskede litteratur! Mine venners værker, dræbt som dyr!
-De der haltende pekoraler. -Kryb! Du forhåner mine idealer.
At gøre sådan med poesi! Hvad kunne så ikke ske med prosa?
-Min dreng, hvad vil du have? -Tre postejer.
-Guldbrune og varme. -Pakk et ind, tak.
-I et kræmmerhus? -Ja.
"Lig Odysseus, forlod Penelope"... Ikke det.
-"Den blonde Phoebus"... -Bestem dig.
Børn! Sonetterne, giv mig dem! I får seks postejer med jer hjem.
"Phyllis"! Det skønne navn plettet af fedt.
-Hvad er klokken? -Hvad...? Min gud...! Syv!
-Åh, hvilken kamp! -Hvilken?
Uden for teatret! Duellen! "I slutverset gør jeg mit stik!"
"I slutverset gør jeg mit stik." Storslået!
-Hvad er klokken? -To minutter over syv...
-Hvad har De der? -En rift.
-Var De i fare? -Nej, slet ikke.
Jeg tror, De narres.
-Jeg venter en. Kan vi få enrum? -Det går ikke.
-Mine digtere kommer. -For at blive fodret.
Her kan De være uforstyrrede.
Her er de!
-Digterbroder. -Du ørn blandt bagere.
-Stegespydets Phoebus! -Køkkenets Apollo!
Tale går ikke.
Skrive, måske?
Ja! Jeg lægger et brev.
Tag for jer!
Tænk, at den her kan mætte!
-En opskrift på vers. Hør her! -Ja, ja, vi lytter.
"Hvordan man laver mandelforme"!
Af nogle æg der piskes først en dej.
Bland deri en portion presset citron.
Sæt dertil mandelmælk.
Beklæd med mørdej kage formes oval.
Er De en lækkermund? Jeg fylder to sonetter med smørbakkelser.
Kan De lide petits choux, friske fra ovn?
-Dem sætter jeg stor pris på. -Spis dem udenfor, gå.
Kom ikke ind, før de er spist.
Roxane.
Dette er en velsignet stund.
Nogle gange glemmer De, at jeg lever og ånder.
Men hvad gør det nu? Hvad ville De sige?
-Først tak. -For hvad?
Narren, som De satte mat i går med modig kårde-
-er den, som en mægtig herre ville gifte mig væk til.
Som facade? Hvilken ære jeg fik, kusine, at kæmpe-
-ikke for min grimme næses skyld, men for Deres skønne blik.
Jeg ville sige...
Men for at vove det, vil jeg se i Dem den bror, jeg legede med-
-i parken, ved søen.
Ja, hver sommer, på Bergerac. Lille Magdeleine hed De dengang.
-Var jeg sød? -De var ikke værst at se på.
Når De faldt og slog Dem, var jeg moderen-
-med en stemme, der skulle lyde vred. "Er det en skramme, du kommer med?"
Men hvad er det her? Nej, vis det!
-Voksne mand! Hvor fik De det her? -Vi legede ved Porte de Nesle.
-Sloges De? -Kun lidt ballade.
-Fortæl. Hvor mange var de? -Knap hundrede.
-Fortæl! -Nej, nej.
Men De, fortæl det, De nys ikke turde.
Nu tør jeg. Barndomsmindet har styrket mig med sin duft.
Ja, nu tør jeg... Jeg elsker en.
Han ved det ikke. Ikke endnu. Men han får det snart at vide.
Den stakkel elsker mig på afstand, for frygtsom til at tale-
-hvil hånden en stund... men jeg ser ordene dirre på hans mund.
Og tænk Dem, fætter, at De og han tjener i samme kompagni.
Han er kadet.
På hans pande lyser intelligens. Han er stolt, ung, dristig, smuk.
-Smuk? -Hvad er der?
Ingenting... Det er... Det er... bare denne skramme.
-Har De mødt ham? Er han kadet? -Ved Garden.
-Og navnet? -Christian de Neuvillette.
-Der findes ikke en sådan. -Jo, siden i morges.
-Kagerne er spist, de Bergerac. -Så læs digtene på papiret, tak.
De, der elsker skønhed i ånd og tale. Tænk, hvis han er af de banale?
-Han taler smukt og godt. -Ja, moustachen er sikkert flot.
-Men hvad, hvis han er dum? -Så dør jeg!
Kom De for at sige dette? Jeg forstår ikke grunden.
Nej, vent...
Nogen advarede mig om, at kompagniet er gasconsk.
-Og tryner lømler som ham? -Ja, jeg er bange.
Med god grund.
Men i går så jeg Dem læse loven for pakket, så ukuelig, så forvoven.
-De finder Dem ikke i den ton'. -Jeg skal beskytte Deres lille baron.
Vil De? De ved, hvilke følelser jeg nærer for Dem.
-De bliver hans ven? Ingen dueller? -Jeg sværger.
Kæreste ven...! Nu må jeg gå.
Nu nåede De ikke at fortælle om nattens batalje...
Han skal skrive...! Åh, jeg elsker Dem.
Hundrede mod en...? Farvel. Vi er vel gode venner?
Han skal skrive...! De må fortælle senere.
Hundrede mand! Så modig De er!
Ingenting mod det her.
Han er her!
Hr. de Bergerac! Hvilken triumf!
-Hvilket vanvid. -30 sårede.
-Som en heltedåd fra antikken. -Storslået!Homerisk!
Vores helt Cyrano!
-Han er såret. -Guds død! Bare en skramme.
-Fortæl om slaget! -Ja, fortæl!
Nok!
-Hvad er der med dig? -Ingenting.
-Talte Roxane? -Nej.
Ikke?
Tillykke med bedriften. Rygtet er fløjet. Bravo.
-Greven er ekspert. -Herrerne her var vidner.
Øjenvidner.
Hundrede mod en? Og De hører til de gale gascogner?
-Som kadet! -Hos os!
Aha, de der unge brushoveder er altså...
Cyrano! Hele kompagniet er her. Præsenter det for greven.
Han er tvær.
-Nå? -Ikke i dag.
Jeg gør det i stedet.
Vi gasconske kadetter under Castel-Jaloux-
-vi lyver og slås...
Vi slås og lyver skamløst på ædelt...
-...ædelt slyngelmål: Blasonsk... -...lambelsk, bastonsk.
Vi gasconske kadetter under Castel-Jaloux-
-med falkeøje, klo og hugtand, kløver vi pakket på en studs.
Vi går med hul i hatten, men er fulde af ærens rus.
Spækhuggere er det tilnavn, man har givet os.
Vi ses på berygtede steder, hvor man plejer at slås.
-Vi, gasconsk kadetter... -Og horebukke under Castel-Jaloux!
En poet er en luksus, man køber. Vil De høre til hos mig?
Nej. Ikke hos nogen.
De kunne more min svigerfar Richelieu. Jeg skal lægge et ord ind.
-De siges at have lavet et versedrama? -En tragedie. "Agrippina".
Hans omdømme er en eksperts. Han kan rette til Deres vers.
Umuligt. Blodet isner ved tanken om en eneste kommafejl.
-De er stolt. -Det har De bemærket?
Cyrano! Her er nattens jagtbytte. Hatte tabt i flugten.
Rester efter ofrene. Bagmanden raser vel i dag.
-Hvem var det? -Jeg.
Deres opgave var at tugte en versemager og drukkenbolt.
En stor viseforfatter. Vil De aflevere disse?
-De hindrede mig nok så frækt. -I at myrde fordækt?
-Ned med kårderne! Nok! -Ud, alle sammen.
-Sig, har De læst "Don Quixote"? -Ja, og jeg genkendte mig selv.
-Betænk kapitlet om vejrmøllerne. -Kapitel 13.
-Angriber man dem, kan man få... -En vejrhane til fjende?
-...en brat tur ned i sølet. -Eller op til stjernerne.
Ja, det er min last. Jeg elsker at blive hadet.
Und din krigersjæl lidt fremgang og ære.
Hvad skulle man da gøre? Skaffe sig mægtig støtte?
Klynge sig som en ranke til et træ, slikke hver kvist?
Klatre, ikke af egen kraft, men af list? Nej, tak!
Dedikere vers til en finansier?
Med klovnekunster lokke en minister til smil, så han bliver mindre bister?
Nej, tak!
Gå rundt med maven tom, forstoppet af ærgrelser?
Få bukseknæene grå af støv? Bøje ryg, sluge skam? Nej, tak!
Blive tvivlsomme redaktørers pest?
Tigge: "Må jeg få en linje ind i næste søndagsblad!" Nej, tak!
Kalkulere hid og did? Hellere end at digte, gå på visit?
Skrive tiggerbreve, ses i saloner? Nej, tak! Nej, tak! Nej, tak!
Men synge, drømme, le, gå forbi...
...være alene, være fri...
Have et øje, der ser klart, en stemme med melodi...
Når det morer, sætte hatten på tværs. Vælge at slås... eller skrive vers!
Stræbe uden tanke på æren, rigdommen, mod et mål, som måske er... månen!
Stråle kun i kraft af merit. Kort sagt, nægte at blive parasit.
Man når måske aldrig egens højeste grene...
Man når måske kun et stykke ...men helt alene.
Glem stoltheden overfor mig. Sig blot, at hun ikke elsker dig.
Stille!
Cyrano!
Fortæl om bataljen! Nu!
Du, nyankomne, skal vide en ting.
Her er noget, man tier om, som rebet i hængt mands hus.
-Se. Forstår du? -Du mener...?
Sig ikke det der. Det kan blive en blodig affær'.
Et ord, en gestus kan være din sidste. Snyd den, og du bestiller din kiste.
Kaptajn!
-Hvad gør man ved sydlandsk pral? -Man viser nordisk courage.
Bataljen! Bataljen!
Nuvel. Jeg gik derhen. Det var ved midnatstid.
Månen lyste som en urskive, imidlertid.
Pludselig kom urmageren deroppe på-
-at trække en sky over sit sølverne bo.
Det blev bælgmørkt, slet og ret.
Ikke et lys var at se der. Guds død! Man så ikke længere...
...end til næsen.
-Hvem er det? -En ny, der kom i dag.
-Baron Christian de... -Aha.
Godt.
Jeg...
Udmærket...
Som jeg sagde: Guds død! Man kunne ikke længere se noget.
Jeg tænkte: Det her er overmod. En fornem person vil se...
...min næse!
Mit blod. Vil se mig blod!
-Så hvorfor stikke fingeren i... -...næsen!
I hvepsereden! Ved at tirre øvrigheden ville jeg nok få...
-...på næsen! -...på pelsen!
Men, fortsatte jeg, fremad, Gascogne! Pludselig stod jeg...
-...næse mod næse! -...ansigt til ansigt!
-Med hundrede stoddere, der stank... -...i næsen!
...af løg og vinbærme. Jeg springer og parerer!
To stak jeg ned. Et udfald... færdig! Jeg svarer...
...snøft!
For pokker! Ud!
-Tigeren er vågnet. -Lad os være alene.
-Ham kan vi skrabe ud bagefter. -Som kadetfars.
Kom i min favn! Modigt. Flot.
-Jeg er hendes bror. -Hvis?
Hendes, naturligvis. Roxanes.
-Gud i himlen! Hendes bror? -Så godt som. Fætter.
-Har hun sagt...? Elsker hun mig? -Måske.
-Jeg er så glad for at træffe Dem. -Det kalder jeg en vending.
Undskyld mig...
Han er smuk, slynglen... Roxane vil have et brev.
-Nej! Umuligt! -Hvorfor?
Jeg er så dum, at jeg skammer mig.
Den, der er dum, ved det ikke. Nys lød du ikke dum.
Arh, i kampens hede finder man ord. Simpel soldaterjargon.
Men overfor kvinder bliver jeg stum. Når de ser på mig...
-Men ikke, når du åbner din mund? -Jeg kan ikke tale om kærlighed.
Det kan jeg. Men hvad hjælper det, når de ser mig?
-Tænk, at kunne belægge ordene ret. -Tænk, at være en smuk kadet.
Roxane er krævende, koket. Så behøver man veltalenhed.
Lån min! Jeg låner din ydre skal. Tilsammen bliver vi et helteideal.
Kan du lære udenad en tekst, som jeg laver?
Du er jo bange for, at hun bliver kølig.
-Christian! Vil du? -Du skræmmer mig.
-Vil du? -Men hvad kan det give dig?
Det...
...morer mig. Eksperimentet frister en poet.
Jeg bliver din skygge, veltalenhed, og du låner mig udseendet.
-Men brevet? Jeg kan ikke... -Her!
Det er bare dit navn, det skal have, så sender du det. Brevet er godt.
Her! Et eller andet kærlighedsbrev har man jo altid i lommen.
Tag det så! Det udtrykker alt.
-Passer det til Roxane? -Som handsken.
Forfængeligheden hjælper til. Hun tror, det hun vil.
Min ven!
Højst mærkværdigt.
Nu må man altså godt sige "næse"?
"Dette kærlighedsbrev har jeg om formet hundrede gange."
"Og ordly den kender jeg vel, thi den er en kopi af min sjæl."
"Jeg er i Deres hånd, dette papir er min stemme-
-dette blæk er mit blod-
-dette brev...
...er mig."
"Roen i min krop er forsvunden. Længslens råb giver ekko i min sjæl."
"Kunne kys skrives, læste De vel dette brev... med munden."
"Langt fra verdens løgn og hykleri-
-findes et land for to hjerters harmoni."
"Langt fra verdens vold og brutalitet-
-findes et land for to elskendes salighed."
Roxane! Vi må gå, vi kommer for sent.
Vi går glip af foredraget.
-Godaften. -Kom ikke ind.
Jeg siger farvel. Jeg drager i krig.
-Allerede i aften. Vi belejrer Arras. -Åh, belejring.
Ja. Min afrejse lader Dem kold.
-Slet ikke. -Jo. Desværre.
Hvornår ser jeg Dem igen?
Jeg er nu oberst... for resten. For Garderregimentet.
Og for Deres pralende fætter. Jeg får min hævn.
-Skal Garden derhen? -Ja, mit regiment.
Christian!
Hvad er der?
Det skræmmer mig, at en elsket drager i krig.
Nu først hører jeg dette skønne ord. Ved afskeden!
-De vil hævne Dem på Cyrano? -Tager De hans parti?
Mødes De? Mig generer han overalt.
Som hævn sender De ham villigt, hvorhen han vil? Hvor letkøbt.
-Jeg ved noget værre. -Og det er?
Ved afmarchen bør De givetvis efterlade kadetterne i Paris.
Tænk, hvor rasende han vil blive, hvis faren går ham forbi.
Kvinde! Kun en kvinde kan udtænke sådan en streg.
Han og de andre ville rive sig i håret. Det ville være en hævn!
Elsker De mig en lille smule? Jeg aner kærlighed i dette, Roxane.
Det er der.
Jeg har ordrer, som skal ud til hvert kompagni, før dagen er slut.
Her er kadetternes. Jeg gemmer den. Åh, Cyrano, den ærens ballademager.
-De holder af at spille et puds? -Af og til.
De gør mig gal! Jeg kan ikke tage væk, nu da Deres følelser er vakt.
Hør her! I et kloster tæt hertil kan jeg skjule mig, hvis jeg vil.
Så tror man, jeg er rejst. Lad mig se, lad mig møde Dem, fortryllende fe.
-Deres ære ville plettes. Og Arras? -Det kan ikke hjælpes. Sig ja!
Nej, rejs. Christian bliver tilbage. Jeg vil se heltemod, Antoine.
-Himmelske ord! De elsker...? -...den, jeg skælver for.
Jeg rejser.
-Er De tilfreds? -Ja, min ven.
-Vi kommer for sent, byd ikke trods. -Clomire har lovet at vente på os.
Nej!
-Kusine! -Åh, Cyrano.
-Hvem søger De? -Hvabehar?
-Nogen søger De vel? -Ja, jeg søger Christian.
Han skriver dag og nat, men selv flyver han.
Roxane!
-Hjælp mig. -Hvad skriver han om?
Kærlighed. Hans ord blænder mig, så jeg intet andet kan tænke på.
Hvor jeg dog elsker ham!
-Er han så kyndig? -Mere end De.
-Han taler som en erfaren mand? -Taler! Han holder foredrag.
Roxane!
Lysimon! Godaften, Félixérie! Barthénoide! Sødeste Uranie!
Find ham. I aften skal han opfylde min drøm.
Jeg vil høre ordene fra hans egen mund.
-Jeg går. -Aberne kalder.
Se, dørhammeren er omviklet.
Nu er du stille, så du ikke rør' vor skønne poesi, din lille marodør!
I aften eller aldrig! Din lykke er gjort.
-Skriver du mere? -Ordene, du skal sige. Du må tale.
Hun vil møde dig. Se her! Tiden er knap, sæt dig og lær.
Nej! Ikke mere! Det er en pine kun at bruge ord, der er dine.
Nu da jeg ved, at hun elsker mig, kan jeg tale selv.
Tror du, jeg er dum? Du skal se! Nu kan jeg alt det, du har at give.
Ved Gud, om ikke andet, kan jeg tage hende i favn!
-Nå, klar dig selv! -Vent! Gå ikke!
Mund, du fagre smils vidunder. Mund med form så fuld af gracie.
Mund, der taler i rette stunder. Mund, som er øjets ekstase.
Øje, du, hvis dybe stråleglans, vækker sindets bæven stygt.
Skønne ro, som kun vindes i den storm, som er hjertets frygt.
Mund! Som ingen mund du lokker. Mund, som former skønne lyde.
Mund, som vækker sten til live.
Mund, at ejes af en gud!
Christian?
Er De der...? Det er mig.
Nej, vent.
Luften er mild. Det er mørkt. Vi er alene.
Kom.
Sæt Dem.
Tal. Jeg lytter.
-Jeg elsker Dem. -Ja, tal om kærlighed.
-Jeg elsker dig. -Det er temaet. Brodér.
Brodér. Brodér!
-Jeg elsker dig så højt. -Ja, og...?
Og jeg vil blive så glad, hvis du elsker mig. Sig, at det gør du!
De byder skummetmælk, jeg forventer fløde. Hvordan elsker De mig?
-Meget, selvfølgelig. -Udvikl følelsestemaet.
-Lad mig kysse dig! Jeg elsker dig! -Nu igen?
-Nej. Jeg elsker dig ikke. -Vel fundet.
-Jeg forguder dig. -Nej!
-Tilgiv. Jeg er klodset. -Det berører mig værre end grimhed.
-Gå nu og saml Dem. Farvel. -Ikke endnu. Jeg ville sige...
At De forguder mig? Det ved jeg. Gå!
Stor succes.
Godnat.
Hvem der?
-Hvem kaster sten? -Jeg.
-Hvem jeg? -Christian.
-Jeg vil tale med Dem. -Nej, De taler så dårligt.
-Nåde! De er for hård mod kærligheden. -De elsker mig ikke mere.
Anklag mig for ikke at elske mere. Når jeg elsker... mere!
Kærligheden i min pinte sjæl skriger sig varm...
-...som en nyfødt tyran ved... -...moders barm.
Det bliver bedre.
Men hvis den er en tyran, hvorfor kvalte De den ikke i fødslen?
Jeg forsøgte, men... forgæves.
Den nyfødte, Madame, er en lille... Herkules.
Han... kvalte med lethed ...slangerne Stolthed og... Tvivl.
Det var vel talt. Men sig, hvorfor kommer ordene så tøvende?
Fordi det er mørkt.
-Ordene famler sig frem til Deres øre. -Men mine ord kan De høre?
Ja, de finder straks hjem, for det er hjertet, som drikker dem.
Mit hjerte er stort, Deres ører små.
Og Deres ord stiger nedad, det går hurtigere så.
-Mine, Madame, skal op. -Men nu er de hurtigere, i galop.
-Øvelse giver færdighed. -Men højden er nok til fortrædelighed.
Ja, slås mit hjerte af hårde ord fra Deres højde, var det bestemt mord.
Jeg går ned! Eller kom De op!
Nej! Vi griber lejligheden, som gi's til at tale til hinanden uden at ses.
Jo, det er skønt! Vi aner hinanden. De ser skyggen af en kappes vandren.
Jeg skimter den hvide sommerkjole, jeg gyser!
Jeg er kun en skygge, De er den, der lyser.
-Og først nu taler jeg sådan her. -Deres stemme har skiftet karakter.
Ja, helt. Mørk et giver mig ly. Jeg tør være mig selv, tør...
Hvor var jeg nu? Tilgiv, at følelserne forvirrer sig.
-Det er så vidunderligt, nyt for mig. -Nyt?
Ja, at være oprigtig. Frygten for hån gør mig altid forsigtig.
-Hån, for hvad? -For... et udbrud af følelser.
Jeg har skjult mig bag brillante ord.
I kærlighed er brillans' tortur!
Man fægter med ord, mens kærligheden vansmægter.
Den stund kommer dog til sidst ...og hvis ikke, var det trist-
-da kærligheden lyser uden mage, så smukke ord bliver en plage.
Hvis den er kommet for os to, hvilke ord ville De da sige?
Alt ville jeg slynge ud, ikke en buket, der var blid.
Jeg elsker dig til vanvid, jeg kvæles, jeg forgår!
Hjertet græder dit navn, jeg mindes og elsker alt.
Jeg mindes, at du skiftede frisure den 12. maj sidste år.
En sol blændede mig ...du bar den i dit hår.
Forstår du nu? Aner du vel, i skyggen hernede, hele min sjæl?
Åh, denne aften er alt for skøn, alt for stor!
Jeg siger dig alt, og du hører på!
Så meget har jeg aldrig håbet at få. Nu kan kun døden tilbage stå.
Har mine ord foruroliget træet?
Rører din elskede hånd, skælvende, jasminen?
Ja, jeg dirrer, jeg græder.
Jeg elsker dig. Du har beruset mig.
Da dør jeg gerne nu.
Sådan beruselse har jeg kunnet forårsage? Nu begærer jeg kun...
-Et kys! -Hvad? De begærer...?
-Du går for hurtigt frem. -Det er nu, det kan hentes hjem.
Jeg begærede, men... i himlens navn! Jeg var for dristig.
-Et kys... nej! Bevilg det ikke. -Hvorfor?
-Ti, Christian! -Hvad hvisker De?
Jeg gik for langt, tilgiv mig! Jeg sagde: Ti, Christian!
-Opnå kysset. -Vent!
-Hvor var vi? -Vi talte om et kys.
-Nej... -Jo, ordet er skønt.
Hvad er vel et kys? Et ord, men nærmere huden.
Et løfte, en bekendelse, der beder om at blive bekræftet.
En bindestreg mellem kærlig og hed. En hemmelighed mellem mund og mund.
Et øjeblik, der flyver med biens vinge. En altervin af blomster.
En måde at indsuge et hjertes duft og føle sjælens smag på læberne.
-Jeg beder Dem tie. -Ja, jeg tier, Madame.
-Gå op! -Passer det sig mon nu?
Er De der stadig?
Op, dit æsel.
Min herre! Undskyld, er dette Magdeleine Robins hus?
-Jeg er hendes fætter. Hvad vil De? -Jeg har et brev til hende.
Hallo! Roxane!
-Hvad er der? -Brev!
Men dog, Christian, hvad gør du her?
-Et brev, ved midnat? -Et fromt bud fra en god herre.
De Guiche!
"Jeg bryder Deres bud og kommer i nat i største hemmelighed"...
"Af Deres rosenlæber håber jeg"...
Fader! Sådan lyder brevet:
"Bøj Dem for Kardinalens vilje, hvor hård end skæbnen synes Dem."
"Disse linjer overbringes af en yderst from og diskret munk."
"Han skal straks, i Deres hjem, vie Dem"...
-Vie Dem? Til hvem? -Ti! Hun fabler jo!
"Christian bliver Deres ægtemand. Han er Dem imod, men bøj Dem."
Fat mod, mit barn! Jeg vidste vel, det handlede om noget fromt.
-De? -Nej, han.
-Den skæbne ser ikke hård ud? -"PS. Skænk klostret 120 guldmønter."
-Den ædle herre! Bøj Dem. -Jeg bøjer mig.
Vi tvinges til at gifte os, min herre. Er det Deres ønske?
Ja! Hurtigt, de Guiche kommer. De får et kvarter til ritualet her.
-Du skal være vidne! Vågn op! -Vidne til hvad?
Hurtigt, kandelabre! Dug! Krucifiks!
-Ringe! -Hvilke ringe?
Vievand!
-Hvem er den der? Og hvorfra? -Fra månen!
-Jordskabninger, hvad er klokken? -Hvad vil han? Er han forrykt?
Hvilket klokkeslag? Hvilket land? Hvilken årstid?
Jeg er fortumlet! Jeg faldt ned fra månen som en bombe.
-Eller en pumpe. -Ja, ja! Manden er forstyrret.
Og slet ikke metaforisk!
Var det et sekel eller et sekund, siden jeg gik på månen rundt?
Hvilken verdensdel er jeg havnet i? Skjul intet!
Store Gud! Har forsynet givet folk et sort farve i synet?
-Er vi i Algeriet? Er De indfødt? -Jeg bærer maske.
-Så er vi i Venedig? -En dame venter mig!
-Altså Paris! -Meget morsomt.
-Åh, De ler? -Ja, og går!
Paris, af alle steder!
Tilgiv, jeg er ør af æter efter rejsen gennem evigheder.
Jeg er dækket af stjernestøv.
Min dragt bærer desværre planetspor. Se, der sidder et komethår!
Skytten truede mig med sin pil, og jeg havnede på Vægten med stil.
Den viser mine kilo, se!
-I helvede! -I himlen! Mistror De mig?
Han er her!
-Fader, bliv klar! -Bønner tager den tid, de ta'r.
-Nok nu! -Bort med den der og hør!
-Masken! -Bort med den!
De må høre om månens natur, og om der eksisterer en kultur!
Og hvori min rejsemåde bestod. Jeg opfandt selv min metod'.
Slurp...!
De gætter...? Tidevandet.
Månen tiltrækker sig jo havet.
Altså tog jeg mig et bad og sejlede af sted så glad.
Mit hår var blevet så vådt, at jeg fór op, som en hottentot.
Hvis stemme...? Jeg er besk æm't!
Kvarteret er gået, som det var tænkt. Vielsen er forrettet.
Luk op, det er Cyrano! De har lige fået ringene på.
Et smukt par, De har forenet, min søn.
Sig farvel til Deres mand, Madame. Regimentet drager ud. Og De med det.
-I krig? Kadetterne skal jo ikke med? -Aflever ordren. Af sted!
Hører De trommerne? Vi skal gå. Adlyd, baron! Hvad venter De på?
Nå?
-Bryllupsnatten får de ikke at se. -Tænk, han tror, jeg lider en masse.
De må også af sted. De skal svare mig for, at han ikke kommer i fare.
-At han ikke skal fryse. -Jeg skal forsøge, men...
-At han er tro. -Ja, men...
-Og at han skriver. -Det kan jeg love.
-Såret? -Nej.
-De rammer mig ikke, hver morgen. -Du risikerer meget for lidt post.
Jeg lovede at skrive ofte.
Sig intet til ham.
Om den stakkels pige vidste, at han dør af sult! Smuk som han er.
-Læg dig og tag en lur. -Le Bret, vær ikke sur.
Den spanske vagt sover rusen ud i sit skilderhus.
-Du burde tage deres mad. -Med last kommer man ikke frem.
Vi belejrede dem, nu er vi indesluttet. Skam!
-Går du til køjs? -Når jeg er færdig. Med næste brev.
-Hvad nu? -De er sultne.
-Hovedet snurrer. -Snak, det er maven, der knurrer.
-Richelieu spiser sig mæt. -Ville han sende en kotelet?
Kalvesteg! Lammeragout! Oksebov! Blodpølse! Andepostej! Crèpes!
-Med stegt flæsk og svampe! -Ma-a-ad!
I har jo mad på hjernen!
Kom, Bertrandeau, fløjtenist, gamle hyrde.
Spil noget for mig. En vise, der er i slægt med vor egen dialekt.
Hør, gascogner...
Nu er det ikke feltpiben, der spiller højt, det er skovenes fløjt,
Det er ikke signal til kampen, det er hyrdernes melodi i dalen.
Hør...
Der er dalen, skoven, heden... Der, i sin røde basker, hyrden...
Det milde aftenmørke over Dordogne. Hør, gascogner...
Det er hele Cascogne!
Du får dem til at græde.
Hjemve. En ædlere lidelse end sult. Den er sjælelig.
-De svækkes. -Nej.
Du ser, en trommehvirvel var nok.
-En gascogner. -Falsk. Tag det roligt.
En gascogner, der ikke er gal, det er farligt.
-Han er bleg. -Sulten som alle andre.
Vis ingen elendighed, kom! Kortspil, terninger! Og jeg læser filosofi!
-Goddag! Grøn i ansigtet. -Kun øjnene er tilbage.
Her ignorerer man mig? Nuvel.
Lavadelen fra Béarn og Périgord håner deres befalingsmand. Nok!
Jeg håner jeres skvalder! Selv gik jeg i ilden i går, ved Bapaume.
-I tre angreb efter hinanden. -Og Deres hvide bånd?
Jaså, det? Ved tredje angreb fik jeg flygtende fjender på slæb.
Jeg kunne være blevet skudt.
Da gjorde jeg mig diskret kvit med dette tegn, der lyste hvidt.
Sådan undslap jeg spanierne ubemærket-
-kunne samle mit folk og komme igen, forstærket.
Hvad siger De nu?
Henrik IV gjorde sig ikke til fusk ved at afstå sin hvide hjelmbusk.
-Jeg havde dog held med min list. -Men æren som målskive har De mist'.
Vi tænker ikke ens om mod. Jeg havde forsvaret båndet med mit blod.
Gasconsk pral.
Pral? Lån mig det, om jeg må bede, så angriber jeg i aften allerede.
Pral igen! De ved, at dette bånd blev tilbage midt i hærget fjendeland...
-...hvor ingen kan hente det. -Værsgo.
Tak. Nu kan jeg, om end med kval, gå ud og give et vist signal.
En betalt spion. Han informerer mig om deres position. Meget bekvemt.
I nat tager jeg på ud togt for at proviantere.
Med hele regimentet. Deres kadetter bliver her.
-Ved spanierne...? -Ja. De angriber ved daggry.
Hold stand to timer, og vi falder dem i ryggen. Dø på jeres post!
Så det er hævnen?
Deres bravur synes selvskreven til at tjene både Kongen og hævnen.
-Da takker jeg for den. -De slås jo gerne hundrede mod en.
De bør altså ikke klage. Farvel, de herrer gascognere!
-Hvad laver du? -Ingenting.
Du lyver. Vis det.
-Vil du se det? -Vis mig det.
Dit afskedsbrev.
-Til Roxane? -Hvem ellers?
-Skal brevet flyve på vinger? -Nej, man kan komme frem til Vimy.
-Har du gjort det? -Ja. Om natten.
-Skriver du ofte? -Oftere end du tror.
Hver dag? Svar!
Ja, hver dag. To gange.
Så besat, at du risikerer livet!
-For dig. -For hende! Og du har intet sagt.
-Jeg forstår. -Nej, Christian, du tager fejl.
-Og pletten der? -Pletten?
En tåre.
Ja. Poeten falder for sin egen digteråre.
Det er et rørende brev. Jeg græd, mens jeg skrev.
Hvor går du hen?
Cyrano! Vi behøver en kanon. Tag fem mand ud på ekspedition.
-Hvor skal du hen? -Til Vimy med brev.
Vi provianterer. De tager hostien, vi tager deres brød!
Vi dør gerne, men ikke af sult.
-Tag den. -For pokker, hvor varm.
-Vi har stegen, kom! -Gå uden mig.
-Hvordan i alverden rejste De? -Ad skovvejen, fra Vimy.
-Ventetiden blev for lang. -Du kan ikke blive her.
Han har ret, Madame. Rejs! Vi venter angreb.
Så må vi slås! Jeg har bestemt mig for at se et slag.
Jeg er sulten. Luften tærer. Hvad kan vi spise?
-Fugl i gelé, postej, har I det? -Ikke her.
-Stegt spurv, hvad som helst? -Hvor finder vi det?
I min vogn! Hvis De trancherer, dækker bord og serverer.
Jeg har en højt skattet passager. Gå hen og se, hvem det er.
I hvert risknippe er der agerhøns. Tag imod!
Hele vognen er et fadebur.
Rød eller hvid? Lidt brød til kaptajn Carbon!
-Hvorfor græder De? -Det er så skønt.
-Vor kære er i dag heltinde? -Min herre, jeg er Deres kusine.
Gascognere, hallo!
Hvor er kadetterne? Utroligt, er de deserteret?
Til jeres poster!
-Du er jo blussende? -Kampiveren er berusende.
-Berusede! -Vi?
-Alle mand til kanoner! -Tak for de venlige toner.
Har de drukket? Ingen tager mod ordrer!
Til våben! Giv agt!
Goddag, hr. de Guiche.
De kommer!
-Jeg beordrer Dem, flygt! -Aldrig.
De bliver? Giv mig en musket. Jeg efterlader ikke en dame i fare.
Lidt mad kan vi vel undvære.
-Mad? -Her har vi fester.
-Jeg spiser ikke rester! -Et fremskridt.
-Jeg slås på fastende mave! -Hør! Han taler dialekt!
Han er vor!
Bliv her! Vent!
-Hvorfor kom du? -Brevene.
-Et par små breve. -De blev stadigt smukkere.
Jeg har forgudet dig siden den aften, jeg hørte en ny stemme-
-tale fra din sjæl. Og i brevene hører jeg samme stemme talende.
Jeg har læst og læst! Din kærlighed har brændt mig op.
Hvor jeg hånede den, som blev forelsket i din skønhed.
-Men siden tog din sjæl kampen op. -Og nu?
I den kamp sejrede du. Det er helt din sjæl, jeg elsker nu.
Før tilbad jeg skønheden, nu ser jeg ikke den.
Tvivler du på din sejr? Du tror ikke, det er muligt?
Nej! Jeg vil elskes som...
-Som før? Lad dig elskes bedre. -Det var bedre før.
Det er nu, jeg elsker bedre. Jeg elsker det, som er dig.
Jeg ville elske dig højere, hvis du var mindre køn.
-Sig det ikke. -Jo!
-Hvad? Grim? -Ja. Endog grim, jeg sværger.
-Du er bleg? -Hun elsker ikke mig, hun elsker dig.
-Nu elsker hun kun "min sjæl"! -Nej!
Jo! Altså elsker hun dig. Og du hende! Jeg ved det.
-Det er sandt. -Til vanvid.
-Gå hen og sig hende det. -Nej! Se mit ansigt.
Nej! Frist mig ikke.
Jeg er træt af at være min egen rival. Jeg vil vide det.
-Hun må vælge en af os. -Det bliver dig.
Roxane!
Hvad ville han? Hvad sagde han? Gud, han går!
-Han troede måske ikke på mig. -De løj ikke?
-Nej, jeg ville elske, selv om... -Sig ordet, det sårer mig ikke.
-Selv om han var grim? -Selv om han var grim.
-Og endog vansiret? -Endog vansiret.
Latterlig, grotesk? Ville De da elske ham?
Næsten mere.
Min Gud, lykken er måske her?
-Hvad sagde De? -Hør, Roxane, jeg vil...
Christian!
Han er ikke død.
-Roxane...? -Jeg sagde alt. Hun elsker dig stadig.
Nej! Christian!
-Få hende væk herfra. -Bliv!
Her kæmpes.
Brevene... De ved, han var sublim, stor, dyrebar?
En tilbedelses værdig poet?
Et hjerte ophøjet over alt vulgært, en ren og smuk sjæl.
Farvel, Roxane.
Gascogne!
Han er hertug nu, med smag. Han kommer ikke på besøg hver dag.
-Stadig sørgeklædt? -Ja, stadig.
-Og lige tro? -Ja.
-Har De tilgivet mig? -Eftersom klostret er mit liv.
Søster Marthe stjal en blomme fra kagen i dag.
-Det var slemt gjort. -Sladder er en synd.
-Kun en lille. -Det skal hr. Cyrano få at vide.
-Jeg har bagt boller til ham. -Det bliver han ikke frommere af.
Vi vil omvende ham.
Pres ham ikke, men ven. Så komme han måske ikke herhen.
-Jamen Gud...? -Gud kender ham nok alligevel.
Men hver lørdag siger han: "Jeg fastede ikke i går."
Gør han? Men lørdagen før, oh klage, havde han ikke spist i flere dage.
De elsker stadig en død?
Undertiden synes jeg næsten, han lever, at hans kærlighed omgiver mig.
-Der har vi Le Bret. -Kommer han ofte?
-Hr. marskal. -De kommer tidligere end Cyrano.
-Åh, han... Hvordan har han det? -Dårligt.
Ensom, fattig. Hans pen skaffer ham fjender.
Hyklere, krystere, bedragere tirrer han til galde.
Men hans kårde skræmmer alle.
Det er hans eget valg, det kår, at være fri i handling og ord.
Ja, jeg har alt, han ingenting. Men han har min højagtelse.
-Farvel. -Jeg følger Dem.
Jeg misunder ham ej et stykke. For den, der gør så megen lykke-
-får, uden at være en kæltring, et vist selvlede. Man bliver bytte-
-om ikke for anger, så for en ubestemt skam.
Og i sin kappe han skrider værdigt på trappen mod magtens tinde-
-med lyden som af bristede illusioner og håb, der vil svinde.
-Jeg tror, De falder i tanker? -Ja.
Hr. Le Bret! Tillader De?
Ingen tør åbent angribe Deres ven, men det hviskedes, hos Dronningen:
"En ulykke bliver hans endeligt." Så fraråd ham at gå ud, så mindeligt.
-En læge! Hent en læge! -Bliver De her?
Jeg kommer tilbage.
-Det er tid, han burde være her? -Han lader intet hindre sig.
Her er han!
Der er ikke mere garn. Blegnede farver, hvor finder man dem?
-Forsinket, første gang i 14 år! -Jeg ved det. Jeg er rasende.
Jeg forsinkedes af en uvelkommen gæst.
-En påtrængende person? -Ja, kusine. Dødeligt påtrængende.
-De smed ham vel ud? -Jeg sagde: Tilgiv, det er lørdag.
Jeg har en visit, jeg ikke vil forsømme.
Kom igen om en time.
Han må nok vente. Så hurtigt lader jeg Dem ikke gå.
Lidt før må jeg nok herfra.
-Skal De ikke drille søster Marthe? -Jo. Søster! Kom her!
Med smukt nedslåede øjne.
-Hvordan er det fat? -Ingenting.
-Jeg fastede ikke i går. -Javel. Hvor De er bleg.
Kom til refektoriet, jeg giver Dem en kop bouillon. Vil De det?
-Omvender hun Dem? -Jeg? Nej, det lover jeg.
Fortæl. Hvad nyt?
-Mit sladder, kom nu. -Ja...
Lørdag den 19.
Kongen måtte de to gange årelade efter frådseri i chokolade.
Ved Dronningens bal brændtes der 763 vokslys af prima kvalitet.
Mandag: Hæren slog en fordør ned. Fire troldmænd hængtes derved.
-Madame d'Athis' hund fik lavement. -Skam på Dem, hr. de Bergerac.
Tirsdag: Ingenting. Lygdamire skiftede elsker.
Torsdag: Hoffet rejste til Fontainebleau.
Fredag den 25...
Den skønne Mancini sagde først nej, men havde til aften ombestemt sig.
Lørdag den 26...
Fætter!
Jeg forsikrer, det er ingenting.
Det er min gamle skade fra Arras, som nu og da...
-Stakkels ven. -Det er ingenting.
Det er snart slut.
Det er slut.
Vi har alle vore sår, ingen undgår. Jeg har også et.
Gammelt som det er, så bløder det dog stadig.
Hans brev, endnu med spor, så såre, af hans blod og af en tåre.
Hans brev? Sagde De ikke engang, at jeg måske måtte læse det?
-De vil se... hans brev? -Ja, det vil jeg... i dag.
Her.
-Må jeg åbne det? -Åbn!
Læs.
-"Roxane, farvel. Jeg skal dø." -Højt.
"Sikkert i aften, min elskede."
"Jeg tynges af al den kærlighed, jeg ej fik sagt. Og jeg dør."
"Aldrig, aldrig mere skal mit brustne øje"...
Det læser De.
..."som i et flygtigt kys, røre alle de små gestus, De plejer at gøre.
"Jeg ser Deres lille manér, så tit at røre ved Deres pande lidt...
-...og jeg ville skrige." -Det læser De.
"Og jeg skriger: Farvel, min kære, kæreste-
-mit hjertes skat... min elskede..."
Den stemme har jeg hørt før.
"Mit hjerte forlader Dem ej et sekund. Jeg forbliver, udover dødens stund-
-den, som elskede Dem uden grænser... den, som..."
Hvor kan De læse nu? Det er mørkt.
Er det mørkt...?
-Det var Dem. -Nej, Roxane, nej!
-Jeg gættede, da De sagde mit navn. -Nej, det var ikke mig. Jeg sværger...
Jeg ser Deres storsindede bedrageri. Brevene, dem skrev De.
-Ordene, stemmen i mørket var Dem. -Nej, jeg sværger.
-Sjælen var Dem. De elskede mig. -Nej, det var ham! Nej!
De siger det alt mere sagte.
Nej, min elskede, jeg elskede Dem ikke.
Så meget dør... og fødes.
Hvorfor har De tiet? Det var jo helt af Dem, brevene bestod.
-Det var jo Deres tårer. -Det var hans blod.
-Cyrano! Der er du! -Godaften, venner.
-Det koster ham livet. -Deres svimmelhed nys...?
Åh ja, min ugekrønike... Lørdag den 26.-
-døde hr. de Bergerac, for morderhånd.
-Hvad har de gjort Dem? -Skæbnen har sin ironi.
Jeg, der altid ønskede at falde i kamp...
Her går jeg i en fælde og slås ned-
-bagfra, af nogle karle med et stykke brænde.
Fortræffeligt. Alt er mislykket, til og med min død.
Åh, min herre...!
Raguneau, græd ikke sådan.
-Hent hjælp. -Nej, nej, intet besvær.
Når De komme tilbage, er jeg ikke her.
Hvad bliver der nu af dig, bror?
-Du bager ikke mere? -Jeg er hos Molière.
-Vennerne spiste mig ud. -Og din kone er gået.
-Molière? Hvad laver du i hans trup? -Passer lys.
Jeg siger op, jeg er rigtig vred. I "Scapin" stjal de en scene af Dem.
-Den kendte "Hvad fanden vil han der?" -Tog Molière den?
Han gjorde ret. Scenen havde vel effekt?
Åh, min herre! Som folk de lo!
Ja. Min skæbne blev at være sufflør og glemmes.
Husker De, hvordan Christian talte under balkonen?
Der har De hele mit liv.
At stå i skyggen og se med begær derpå-
-hvordan andre høstede kyssene og æren, der var at få.
Det er retfærdigt. På gravens rand nægter jeg ingen hans løn.
Molière har geni, og Christian...
...var køn.
Søster! Kom!
Råb ikke! Lad dem gå til deres bøn, eftersom klokken kalder.
Jeg blev Deres ulykke. Jeg!
De? Tværtimod. Mit liv var tomt på kvinde varme.
Min mor syntes, jeg var grim. Af søstre havde jeg ingen.
Senere frygtede jeg en elskerindes hån.
I Dem fik jeg i det mindste...
...en veninde.
Takket være Dem har en kjole fejet gennem mit liv.
Jeg elsker Dem. Lev!
Det er for sent, kusine...
Jeg skal derop, til den blege måne.
Derhen er sjæle, jeg elsker, gået forud for mig.
Jeg skal møde Sokrates og Galilei.
Filosof, fysiker-
-rimsmed, slagsbror, musiker-
-og luftfarer...
Berømt fægter med ord...
Elsker, dog ikke til egen fordel...
Her hviler Hercule-Savinien-
-de Cyrano de Bergerac-
-som var alt...og dog ingenting.
Men jeg må gå... undskyld mig. Den må ikke vente.
Ser De...? Månestrålen, der kommer for at hente...
Nej! Ingen støtte! Ingenting...
...undtagen træerne.
Den kommer! Jeg føler mig alt marmorbeklædt og blybehandsket...
Men eftersom den er på vej, møder jeg den med kården i hånd.
Hvad siger De...? Nytteløst? Jeg ved det.
Men man slås ikke for succes. Det er skønnest, når alt håb er ude.
Hvem er alle de?
I er tusind! Åh, jeg genkender nok mine gamle fjender!
Løgne! Platheder! Kompromiser!
Jeg ved, I vinder til sidst, men hvad gør det?
Jeg slås! Jeg slås! Jeg slås!
Ja, I rykker allerede væk fra mig, både laurbær og rosen.
Så tag dem dog! Der er i alfald en ting, jeg tager med mig...
Når jeg træder ind hos Gud, skal den feje over tærsklen ved min hilsen.
Noget udadleligt hvidt og rent, som I aldrig kan tage...
...og det er...
Det er?
...min hjelmbusk.