Hvorfor kan jeg ikke bevege meg?
Det var litt av en vekker.
Det kom utenfra. Beast, sjekk om alle har det bra.
-Vi andre går ut. -Ut?
Jøss! Hvem startet lasershowet? Dette er noe guffent med dette.
Været er ustabilt. Verden er beleiret!
Jeg kan ikke tro det!
Det stemmer, småen. Er ikke livet herlig?
Hvem er det? Kom ut, så blir du ikke skadd.
Hva er dette for slags trolldom?
Vær så snill, vik fra meg! Nei...
-Scott, hjelp meg! -Vil du holde henne med selskap?
Må redde dem...
De er borte!
Borte? Hank, hva snakker han om?
Hvorfor våkner han ikke? Det var bare en liten hjernerystelse.
Det er en uforklarlig biologisk tilstand.
Professoren ser ikke ut til å lide, men svekkes stadig.
Som ved en kraftig hypnose tror sinnet hans at han er såret.
Kan noe lure sinnet til Xavier? Han er den mektigste synske i verden.
-Jean, kan du ikke bruke telepati? -Jeg når ikke fram.
Jean, Scott, Jubilee! Jeg klarte ikke å redde dem!
Beast! Tilstanden blir verre.
-Professor! -Charles, kan du høre oss?
Jeg...kjenner meg igjen her.
-Charles, endelig kom du. Så flott. -Mor!
Er dette en drøm? Hvordan kan du være her?
-Hvor er jeg? -Du bor her, Charles.
-Husker du ikke det? -Jo, så klart.
Men det er så lenge siden. Og jeg har savnet deg sånn.
Ja, gutten min. Jeg har savnet deg også.
-Men nå kan vi være sammen for alltid. -Da jeg mistet deg...
...forventet jeg ikke å møtes igjen. Men hva med X-Men?
Ingen fare, Charles. De er også her.
-Hun har rett, professor. -Scott! Jeg kan ikke tro det.
Et liv med konflikter er nå et tilbakelagt kapittel.
Storm!
Ja, og for et sted! Ingen sentineler.
Dere er så ekte. Men hvordan er det mulig?
Det er opp til deg. Ikke vær bekymret for oss mer.
-Gi slipp. -Jeg vet ikke.
Å være sammen med alle dere, uten å måtte streve...
Det hadde vært så enkelt.
Ja! Jeg føler meg så lett og fri.
Gi slipp. Universet blir ditt.
Ja!
-Tilstanden blir verre igjen. -Beast! Du er lege. Gjør noe!
-Vi mister ham! -Jean, prøv telepati igjen.
Professor, vi trenger deg. Ikke gi opp.
Snakk med meg. Vær så snill.
Vi trenger deg.
Vent! Det låter som Jean. Men hvor er hun?
Glem henne. Kom til meg, Charles.
-Professor! -Kom til meg og finn hvile.
-Jeg kjenner deg, men hvordan? -Det gjør du ikke. Det er umulig.
Men jeg må huske.
En liten pose, takk.
Hva i all verden?
Den vesle rakkeren!
Greit, småen. Få igjen lommeboka.
-Godt jobbet, sir. -Hvem er du?
Jeg har aldri møtt andre synske på mitt nivå.
Kom og sitt ved bordet mitt på restauranten bak meg. Den, ja.
Jeg ber deg, sir. Kom inn.
Så du liker ikke forretningsmetoden min?
Å bruke barn til å stjele? Nei, det bifaller jeg ikke.
Slyngelen trodde at du var menneske. Jeg stjeler ikke fra andre mutanter.
En tyv er en tyv, uansett hvem offeret er.
Jeg er uenig. Ikke-mutanter er latterlig dumme vesener.
De fortjener å bli utnyttet til det fulle.
Hvorfor gjenopplever jeg disse minnene?
Du er Skyggekongen!
Vi møttes for 20 år siden.
Vi kjempet på astralplanet, hvor de synske drar.
Jeg kjempet for å redde Storm og barna i Kairo fra den gærningen.
Jeg var den sterkeste av oss.
Og siden har jeg holdt deg der med de psykiske kreftene mine.
Jeg hadde aldri før møtt en mutant som var så ondsinnet som Skyggekongen.
Jeg visste at menneskeheten måtte beskyttes fra slike typer.
Derfor dannet jeg X-Men. Mine X-Men.
Alle sammen er overbeviste om
at mutanter og mennesker kan og må leve sammen i fred.
Nei, de er borte. Og drømmen din er ødelagt.
-X-Men fins ikke lenger. -Det er ikke sant! Jeg så dem nettopp.
I din verden ble de knust.
Om du vil se dine kjære igjen, kom til meg.
Gi slipp. Fortap deg i meg.
Finn roen.
Dette overgår all erfaringen min. Han forsvinner igjen!
-Ikke forlat oss! -Professor, hvor er du?
Jean! Jeg er her, på astralplanet. Fornemmer du meg ikke?
Skyggekongen har lurt sinnet mitt og lokket meg vekk fra dere.
Ja. Du har rett, Charles. Du er på nippet til å overgi deg.
Og nå er det for sent å motstå meg. Du har brukt opp de mentale kreftene.
-Aldri! -Jeg forlater fengselet når du trer inn.
Du har holdt meg fanget her.
Men slaget mot hodet svekket grepet om meg og lot meg unnslippe.
Jeg vil ikke la det skje. Jean, hjelp meg!
Hank! Han ba meg om hjelp.
-Hva slags hjelp? -Jeg vet ikke.
-Men han kjemper visst med noen. -Hvordan kan vi beseire noe usynlig?
-Jean? -Professor!
Hjelp ham forsiktig opp.
Vi var så bekymrede! Vi trodde at du var borte.
Ja, men nå er jeg tilbake.
Hvem der?
-Dette bør helst ikke være en spøk. -Du er spøken, hårball!
Hvem der? Jeg er sikker på at jeg hørte noe.
Vær så snill og hold opp! Professor!
Hvem står bak dette?
Ikke ham! Det er umulig!
-Alarmen går. Alle sammen, meld dere! -Hva skjer?
-Wolverine? -Slipp meg!
Jubilee! Storm!
Du får ikke plage meg!
Alarmen har gått på soverommene.
Men merkelig nok er det ingen tegn til innbrudd eller fare.
Det var pussig. Signalet viser en fremmed livsform i dette rommet.
Fremmed livsform?
Anse meg heller som den nye innehaveren av denne ufullkomne kroppen.
Bare vent til jeg får løs hendene!
Hva er det som skjer? Professor? Noen andre?
-Hva har du gjort mot Xavier? -Bare det han gjorde mot meg.
I mer enn 20 år var jeg forvist til et kaldt, formløst fengsel.
I dag skal jeg gjøre det samme med han som satte meg dit.
-Dere vil ikke tro hva jeg drømte. -For en drøm jeg hadde.
Det var ingen drøm. Skyggekongen angrep sinnene våre.
Storm! Vesle Ororo. Jeg har savnet deg.
Det er en illusjon. Ikke vær redde.
Det nytter ikke å kontakte ham, Jean Grey.
-Nå er han min. -Kom igjen, professor!
Professor! Jeg har løsningen.
Jean! Om vi mislykkes, ender vi opp her, begge to.
Vi skal ikke mislykkes.
-Du har trent meg godt. -Jeg håper at du har rett.
Jeg håper at sinnene våre er kraftige nok til å frigjøre meg.
Nå kvitter vi oss med Skyggekongen.
Er du sprø? La de der være.
Angrep vil svekke Skyggekongen, men også skade professorens kropp.
Den ultimate beskyttelsen.
Et kjært gissel som aldri forlater meg.
Nei! Jeg vet hva du gjør, Xavier.
Jeg vil ikke la det skje!
Nå er det opp til dem.
Mens kampen står på astralplanet, kan vi bare vente og håpe.
Det er dumt å utfordre meg, Jean. Selv med hjelp av Xavier.
Eleven din kan ikke hjelpe deg, bare trøste mens du sitter i fengsel livet ut.
Nå skal dere begge få kjenne den kalde hjelpeløsheten ved å bli forvist her.
Endeløs tomhet! Ingen følelse eller smak. Ikke i live, men aldri i ro.
-Jean! Bli hos meg. -Jeg forstår, professor.
Når vi er ferdige her, går jeg inn i din verden, Charles.
Med kroppen din skal jeg spre kaos på planeten du ønsker å hjelpe.
Du vil bli fastfrosset i tomheten for alltid.
Bekjemp ham, Jean!
-Nei! -Bekjemp ham med sinnet ditt!
Ikke denne gangen!
-Samle alle kreftene dine. -Nei! Du kan ikke vinne over meg.
Han er for sterk!
Bli hos meg, Jean. Sammen kan vi klare det!
Om jeg må tilbake, Xavier, drar jeg ikke alene.
Takk. Det er over. Nå drar vi hjem.
-Jeg håper at det var et godt tegn. -Jeg kan knapt tro det!
-Vi er visst hjemme igjen. -Et strålende tegn!
-Scott? -Det stemmer, kjære. Alle er trygge.
Jeg skulle ha likt å vite hva i huleste som skjedde.
Wolverine, Skyggekongen minnet oss på at vi må være på konstant vakt
for å holde krefter som hans i sjakk. En liten glipp, så vender han tilbake.
-Men han ga meg også en uvurderlig gave. -Gave?
Han fikk meg til å tenke gjennom hvorfor jeg dannet X-Men,
og hvorfor vi kjemper for saken vår og hverandre.
Kort sagt: det jeg lever for. Det vil jeg alltid være takknemlig for.
Vel? Kom igjen, tøffen.
En annen gang, småen, når jeg er i humør til det.
Jeg tror ikke mine egne øyne.
-Skal vi følge etter? -Nei, Scott. Han avbrøt angrepet.
Det er nok hans måte å takke på.
Norske tekster: Mats Gullikstad