Abigail.
När ska du lära dig att komma när jag ropar?
Jaså, där är du.
När jag var förling längtade jag efter Cornelius klass.
Ja, pappa.
Han har åtminstone lärt dig hyfs. Och du har slutat klättra i träd.
Ja, pappa.
- Vi ses sen. Jag älskar dig. - Detsamma.
Jag kommer inte åt frukosten.
Då får du vara snabbare, Roland.
Jag är inte Roland. Jag är Russell.
Du kan inte vara Russell. Han är i skolan.
Skolan?
Vänta. Det är snart gjort.
Cornelius har en överraskning. Jag vill inte komma sent.
Stå still, Edgar. Jag är snart klar.
- Får jag ingen puss? - Jag pussar dig när jag kommer hem.
Vet ni vad? Ni kan aldrig gissa.
Jag fick följa med i dag. Men nu när ni är sena,
så har han säkert glömt bort överraskningen.
Varför är ni så sena?
- Pappa. - Mamma.
Ingen frukost.
Kom. Vi får skynda oss.
Om Cornelius undrar varför vi är sena, skyll inte på mig.
Bra. Han är upptagen.
Märker han att vi är sena?
Var är Cornel...
Han experimenterar nog med överraskningen.
Underbart. Vi ser efter.
Stanna där ni är.
Var redo att slås med häpnad.
Den flyger.
Den kommer hitåt.
Nå, vad säger ni?
- Förlåt att vi är sena? - Nej. Om den här.
Mitt livs verk. Flaxmojängen.
Det är förstås bara en modell.
En dag bygger jag den på riktigt.
- Den är fantastisk. - Russell, du har munnen öppen.
Jag vill pröva den.
Var inte dum. Då störtar den.
Alldeles riktigt. Den är för ömtålig för förlingar.
Jag menade inte mig.
Ska vi försöka en gång till?
Kära nån. Förlingar!
- Jag tar den! - Nej, Russell.
Nej. Den är ömtålig.
Mina böcker!
Abigail, inte så!
Katastrof.
Fånga den, Cornelius.
Den saktar ner farten. Den är på väg ditåt.
Jag har den.
TYNGDLAGEN
Du har munnen öppen.
Milda makter!
Se vad du gjorde.
Förlåt, Cornelius.
Ibland måste vi vetenskapsmän lära oss att acceptera vissa...
prövningar.
Som nu, till exempel?
Nu förstörde vi överraskningen.
Nej. Ni förstörde flera månaders arbete.
Överraskningen väntar på skogsvandringen.
Giv mig styrka.
Nu skyndar vi oss innan vi utsätts för fler prövningar.
- Raska på. - Vänta på oss.
Vänster, höger.
- Jag är klar. - Kom nu. Skynda på.
Inte åt det hållet.
Det området är förbjudet.
- Varför det? - Det är inte dagens läxa.
Följ mig, förlingar.
I dag är växternas dag.
Vi ska lära oss allt om Dapplewoods växter.
Vad är det här?
Jag vet. Det är en pil.
Alldeles riktigt.
Visste ni att barken kan bota reumatism?
Vad är remmatism för nåt?
Reu-ma-tism, Michelle.
Jag vet. Reumatism ger värk vid fuktigt väder.
Rätt igen.
När vi fortsätter längs stigen,
- ta akt på floran. - Viktigpetter.
Ge tillbaka den.
Kasta hit den.
Förlingar.
Vi går hem med en gång om ni inte tar vandringen på allvar.
Snälla Cornelius.
- Vi ska vara snälla. - Kom då.
Vi har mycket att se.
- Jag går först. - Du går jämt först.
Inte så fort, Abigail.
Vad håller du på med?
Nu är det min tur att gå först.
Glöm det. Du vet inte vart jag ska.
Men jag vet vart jag ska.
Vänta på oss.
Russell, vart har du fört oss?
Jag vet inte.
Marken är inte som vanligt. Den är hård.
Den luktar konstigt.
Gå bort därifrån!
Kom bort från vägen.
Förlingar!
Spring!
Nu hade du allt tur.
Det är sällsynt att förlingar överlever möten med...
- Monster? - Så kan man kalla dem.
- Vad var det för nåt? - Var kom det från?
Inga fler frågor. Glöm den här platsen.
När får vi se den?
Nu är vi på rätt stig.
Är ni beredda?
Här är överraskningen.
En båt!
- Ska vi åka i den? - Naturligtvis. Hopp i.
- Jag styr. - Var inte dum.
- Du sänker den. - Nej.
- Ge mig en chans. - Lugna er nu.
Alla får var sin tur.
Hopp i, Edgar.
Upp i båten.
Milda makter!
Abigail och Russell, ni får ro först.
Nej.
Sluta.
Så kommer vi aldrig nånvart.
Tillsammans.
Ro och ro.
Bra. Mycket bättre.
GIFTGAS
Gas! Jag måste hämta hjälp.
Bravo. Nu tappar du min åra också.
- Jag gillar inte det här. - Det är kul.
- För sista gången... - Maka på dig.
Simma mot land, förlingar.
Abigail, din prestation kunde ha kostat oss våra liv.
Vad gäller er andra har jag aldrig haft en bråkigare...
Vad är det?
Det är nåt som är fel.
Skogen är för tyst. Vi måste skynda oss hem.
- Men vi är genomvåta. - Genast!
Du gode tid. Inte här.
Vad har hänt? Var är alla?
- Mamma? Pappa? - Michelle! Nej!
Stoppa henne. Det är farligt.
Mamma! Pappa! Var är ni?
Michelle! Vänta!
Hallå?
Mamma, är du där?
Vänta! Det är farligt.
Nej! Det finns en dödlig gas där inne.
- Men Michelle, då? - Vänta lite. Jag måste tänka ut nåt.
- Vi kan inte vänta. - Täck för munnen!
Andas inte in gasen.
För en gångs skull är jag glad att du inte lyssnade på mig.
Vi måste upp på högre mark. Snabbt! Hem till mig.
- Hittade du din mamma? - Nej.
Bara hennes förkläde.
Då är vi de enda som är kvar.
Jag hade så bråttom i morse...
Jag hann inte pussa mamma.
Säg att ni har goda nyheter.
Får vi stanna här i natt?
Javisst.
Vad har hänt med vår skog?
Jag hoppades kunna dröja med den här lektionen.
För länge sen, när jag var förling,
bodde jag i en skog som hette Willowbrook.
Det var vintertid. När vi läste godnattsagan
hörde vi ljudet.
Mor och far bad oss springa.
Jag kom först till dörren, och då såg jag dem.
Människorna.
Vi kom undan.
Men mor och far
blev kvar.
Jag kunde inte hjälpa dem.
Men ni kan hjälpa Michelle.
- Menar du oss? - Jag behöver vissa växter.
Ögontröst mot brännskadorna.
Och lungorna är illa däran, så ni måste plocka lungört.
- Men allt på ängen har vissnat. - Hitta en annan.
Vi har inget val.
Ni har bara två dagar på er.
Får hon inte örterna innan fullmånen,
är det försent.
- Du följer väl med? - Jag vågar inte lämna henne.
- Måste vi gå ensamma? - Nej. Ni har varann.
Ni måste iväg tidigt. Lägg er nu.
Och dröm om bättre tider för Michelle
och Dapplewood.
- Är väskan full? - Jag har plats i fickorna.
Vi ska inte ut på utflykt.
Packa nåt användbart.
Jag är redan hungrig.
Borde vi ta med den här?
- Jag är klar. Kom. - Vänta.
Vi har nog glömt nåt. Jag vill vara väl förberedd.
Menade du den här, Edgar?
Cornelius! Din karta!
Den visar vägen till Dapplewood-skogen.
Sen får ni klara er själva.
Håll er nära varann.
Jag vill också varna er.
Undvik människorna, och försök att samarbeta.
Lycka till, förlingar.
Michelle räknar med er.
Räcker det inte för i dag?
Titta på månen. Örterna måste hämtas innan den är full.
Vi måste gå så långt vi kan i natt.
Men det är farligt.
Vi har inget skydd.
Om det gör dig lugnare,
kan vi springa till trädet och smida en ny plan där.
Färdiga? Spring.
Vänta.
- Jag måste stanna. - Vi kan inte vila nu.
Lätt för dig att säga. Du bär inte på provianten.
Ge hit den, då.
Var lite tystare.
Hjälp!
Ska vi...
- Klättra? - Vi kan inte gräva oss upp.
Ser du henne?
Tur att du klättrar sakta.
Vi springer!
Där! Under stocken.
Det var nära ögat.
Sjas! Iväg med dig.
Edgar, hur gick det?
Vi hamnar alltid i klistret på grund av dig.
- Från och med nu ska jag... - Du har rätt.
Jag hade fel.
Tack för att du räddade mig.
Jag då? Det var mig du ramlade på.
Tack du också.
Nu när det är avklarat
har vi bara ett bekymmer... Vi är hopplöst vilse.
Var inte orolig. Du hittar säkert rätt stig.
Maten, då? Den ligger utspridd över heden.
Du hittar säkert mer. Det gör du alltid.
Det stämmer.
Nu måste väl det värsta vara över?
Jag hoppas det.
Ibland önskar jag att jag var modig,
som du.
Det är du. God natt.
De kanske vet var det finns en äng.
Bröder och systrar.
Det är en sorgens dag.
En medlem av vår flock har gått hädan.
Förlåt?
- Vi har gått vilse... - Nog sagt, barn.
Vi är också vilse i vår sorg.
- Amen. - Sannerligen säger jag er
att slutet kom för snart för vår befjädrade bror,
som slogs ner av ett ondskefullt gissel.
Ondskefullt.
Och vad kallar vi detta gissel?
De gula drakarna.
De gula drakarna har torkat ut vårt träsk
och förvandlat vår boplats till en lerig kyrkogård.
- Vad skränar han om? - Nån har dött.
Mina bröder,
ta ett sista farväl av den hädangångne,
Bosworth.
Adjö, mor.
Bosworth. Min son.
Det behöver inte vara så här.
Inte? Finns det hopp?
Bröder och systrar, vi kan rädda Bosworth.
Halleluja.
Leta fram några kvistar. Vi kan använda ditt snöre, Abigail.
Bosworth, du är tillbaka.
Vi ska fira i dag.
- Hoppas ni stannar. - Visst.
- Har ni annan mat än maskar? - Vi kan inte stanna.
Vi måste hitta en äng i kväll.
Är ni på pilgrimsfärd? Det finns en strålande äng där borta.
Men ni måste gå bland de gula drakarna.
Det är andra gången du nämner de gula drakarna.
- Är de lika hemska som de låter? - Värre.
De är väldiga monster som andas eld och svavel.
Vi kan ta vara på oss själva.
Efter det ni gjorde för Bosworth, tvivlar jag inte på det.
Om ni har mod i bröstet måste ni ta stigen därborta,
genom ondskefulla marker som min flock aldrig flyger över.
Det är de gula drakarna!
Russell, fall inte ihop nu.
Han kanske inte ville äta upp oss.
Nej, men den vill det.
Dra in magen.
Vicka på dig.
Jag drunknar. Hjälp!
Edgar, res dig upp.
Titta vilket ställe.
- Det är läskigt. - Vi är bara under jorden.
Och du är ju en mullvad.
Se det som hemma, men med äcklig lukt.
Så här hjälper vi inte Michelle. Vi måste fortsätta.
Vad är det som låter?
Var är vi nu då?
Vet inte. Det är inte med.
Det är över. Vi hittar aldrig vägen.
Säg inte så. Michelle räknar med oss.
Tar vi oss upp på kullen, kan vi börja om.
Vi kan vara var som helst.
Ängen!
Vi klarade det.
Nu behöver vi bara ögontröst...
Tack, kompis.
Varför tog du den? Ge tillbaka den.
Gick det bra, Edgar?
Jag som tyckte det gick vilt till hemma.
Jag såg den först.
Ni möss är likadana. Giriga små fegisar.
Vem ska hjälpa oss hitta örterna?
De är kanske gladare efter maten.
Vi kan inte vänta.
Släpp! Vad håller du på med?
Vad tror du att du...
Hoppas jag inte skadade dig när du drog ner mig.
Skadade mig? Nej, jag mår fint.
Du är inte härifrån, va?
De är avslöjade. De tänker ta vår mat.
Vi letar efter lungört och ögontröst.
- Lögnare. - Det är sant.
Vi ska hjälpa en sjuk grävling.
Varför skulle en mullvad, mus och igelkott
hjälpa en illaluktande, maskätande grävling?
Michelle är vår vän.
Ni kan inte hejda oss.
Stig åt sidan.
Ska vi göra det här eller inte?
Vänta på oss.
- Jag är stolt över dig. - Titta på all ögontrösten.
Väl bekomme! Försök ni att ta lungörten.
Ingen i Oakdale har lyckats nå den.
Men ni tre lyckas säkert.
Just det. Vi har redan en plan.
Eller hur, Edgar?
Typiskt igelkottar! Fulla av tomt prat.
Lyssna inte på Waggs. Han vill bara bråka.
Vänta, jag vet hur vi tar oss upp.
Vi använder Cornelius flaxmojäng.
Bra tänkt. Vi flyger upp till klippan.
- Flyga på riktigt? - Du hörde.
De ska vifta med tassarna och flyga som fåglar.
Skratta ni bara. Vi ska allt visa er.
Den ser ut att kunna fungera.
Inta era platser.
Börja veva.
Vi flyger.
De klarade det!
Jag låser vingarna.
Full fart framåt. Edgar, ta lungörten.
Oroa dig inte. Jag gör det.
- Var försiktig, Abigail. - Vinden blåser upp.
- Å, nej! - Vad?
Russell, gör nåt.
Jag har fullt upp. Du måste rädda henne.
Tappa inte taget. Jag kommer.
Jag tappar taget.
Klarade ni er?
Ja.
Vi får försöka igen.
Det är lönlöst. Lungörten är borta.
- Vi misslyckades. - Inte alls.
Titta! Vi fick den.
- Fick vi den? - De fick den.
Du var så modig.
Titta. De gula drakarnas land.
Cornelius vill nog höra om vår resa.
Abigail, du skymmer ljuset.
Det är inte Abigail. Titta.
Håll i er!
Var är vi?
Precis där vi ska vara.
Pilen från vandringen.
Vi är hemma!
Skynda er.
Mina förlingar. Ni är hemma.
- Har ni örterna? - Ja. Hur mår Michelle?
Hon blir allt svagare. Hon måste få örterna nu.
- Har du sett våra föräldrar? - Tyvärr inte.
- Vad var det? - Vi ser efter.
Det är nån där ute.
Cornelius, kom fort.
Inte nu igen.
- Det är gasen. - Vi hinner undan.
Vi tar bakvägen.
Hitåt.
Iväg med dig, lille vän.
I alla mina dar har jag...
Har jag aldrig...
Då så. Området är sanerat.
- Varsågod, Edgar. - Vilken lättnad.
Följ oss, Cornelius.
- Vart för ni mig? - Till en säker plats.
Hann vi i tid, Cornelius?
Det vet vi i morgon.
Men ni gjorde ert bästa.
Kära Michelle.
Vi kom försent.
Nej. Ni gjorde allt ni kunde.
Allt som var möjligt.
Kära Michelle.
Mamma? Pappa?
Farbror Cornelius?
- Varför är du så ledsen? - Kära nån!
- Du mår bättre. - Mitt barn. Du mår bra.
Det är väl klart. Jag tog bara en sovstund.
Vad är det?
Milda makter!
Min flaxmojäng.
- Vi byggde den. - Gjorde ni?
Hur fick ni hit den?
- Vi flög. - Magnifikt!
Häpnadsväckande!
Ni tre...
Ni har förändrats så mycket de sista dagarna.
Jag känner knappt igen er. Ni är inte förlingar längre.
Ni har vuxit upp.
Titta.
Var har ni varit?
- Vi gömde oss i skogen. - Tills faran var över.
Pappa!
Jag har saknat dig så mycket.
Alla föräldrarna kommer tillbaka.
Inte riktigt alla.
Jag kan aldrig ersätta din mamma och pappa,
men jag ska göra mitt bästa.
Mamma?
Jag var så orolig för dig.
Har du glömt din halsduk?
Nej, mamma. Jag glömde det här.
Blir inget som förr, farbror Cornelius?
Kära du,
om alla kämpar lika hårt för Dapplewood som dina vänner gjorde för att rädda dig.
så blir det bra.
Översatt av Visiontext: Ingrid Tonkin
SWEDISH