Snørrunge! Vet du ikke at man ikke kan kjøpe et hus med matmerker?
Nei, Willard, faren hans har en jobb.
Husker du da vi så ham plukke poteter?
Men, på den annen side, kanskje han bare stjal dem til middagsmat.
Det rekker!
- Jeg hater dem! - Ok.
Fortsett med det dere holdt på med.
Jeg antar at dette er min skyld.
Hvis jeg ikke kan beherske meg, hvordan kan jeg forvente at du skal det?
Hei, inntrenger!
Jeg vet et hus faren din har råd til.
Selvfølgelig bor det et par dompaper der nå.
Gå inn i bilen.
Jeg håper at du vet at det var dem som nettopp banket meg.
Jeg vet hvem de er.
Så hvorfor ga du dem nettopp mammas og Lidias sukkerspinn?
Fordi det så ut til at det var lenge siden sist de fikk noe som helst.
Gode Gud, du gjør en kjempejobb med det der.
- Hvor får dere tak i alt sammen? - Vet ikke.
Lidia skaffer det.
Har du prøvd å snakke med Lipnicki'ene?
Det er selvforsvar, pappa!
Du dro i krig for å kjempe for folk du ikke kjente!
Ja, jeg gjorde det! Fordi jeg ville hjelpe folk.
Men til slutt drepte jeg flere enn jeg reddet.
Jeg mistet flere venner enn jeg hadde eller noensinne får.
Jeg mistet verdigheten, huset mitt.
Jeg mistet nesten familien min.
Ingenting av det var din skyld.
Du gjorde det rette ved å dra i krigen.
Jeg tror det er på tide å avslutte fortellingen om marerittene.
- Pappa! - Hør etter.
Jeg begynte å fortelle deg...
at jeg hadde denne kompisen, Dodge.
Vi var sammen på rekruttskolen.
Sverget på at vi skulle holde sammen, hva som enn skjedde.
Det var en eksplosjon.
Og jeg hørte ham.
- Stephen! - Det var Dodge. Han ropte på meg.
Han var skadet. Vi var alle skadet.
Du og jeg, kompis.
Vi får rumpa på neste buss ut herfra!
Bare vent!
Jeg bar ham så langt jeg orket, det sverger jeg.
Du og jeg, kompis.
Vi nådde helikopteret akkurat idet...
- fienden rykket inn. - La ham være! Bare du!
Alle i troppen var døde, det var bare...
- meg og Dodge. - Kom igjen!
Jeg var vettskremt.
Helikopteret er for tungt! Vi kan bare ta med én mann!
Han klarer seg!
Vi kan ikke ta av med mer enn én!
- La oss prøve! - Nei! Fienden rykker inn!
Du må ta et valg!
- Jeg kan ikke etterlate ham! - Det er ditt valg.
Enten én av dere eller ingen av dere.
Jeg kan ikke etterlate ham.
Forstått?
Vi er ikke fienden!
Dodge var så ille tilredt, at han ikke skjønte noe.
Og jeg var så redd for å bli etterlatt at jeg...
Jeg la min beste venn på bakken og ba ham gå med Gud.
Han slapp hånden min og...
han bare lukket øynene.
Jeg kom meg inn i helikopteret og fløy bort.
To dager senere...
ga landet mitt...
meg en krigsdekorasjon for sårede soldater...
og én for utvist tapperhet.
Hvorfor tvang du dem ikke til å ta ham med, pappa?
Fordi jeg mistet hodet.
Kampene hadde slitt oss ut og vi var alle blitt gale.
Og det er det kampen min har vært om...
alle disse årene.
Forsøke å tilgi meg selv, unnskylde landet mitt.
Jeg kan ikke si at du aldri må slåss.
Men hvis du vil vite hva jeg tror...
tror jeg at det eneste som gjør folk...
virkelig trygge og glade, er kjærlighet.
Jeg tror det er i den menn finner sitt mot.
Det er i den landet finner sin styrke.
Og det er i den Gud forunner oss sine mirakler.
Og i mangel på kjærlighet, Stuart...
finnes det ingen ting.
Ingenting i denne verden verdt å kjempe for.
Jeg skal prøve å ordne det med Lipnicki'ene, greit?
Det vet jeg at du vil.
Det vet jeg at du vil. Du er...
- Jeg er glad i deg. - Jeg er glad i deg, òg.
Du er gutten min.
Hvorfor livet mitt er som en skål kirsebær
God morgen, jenter og gutter.
Mitt navn...
er frøken Strapford.
Nå...
denne sommeren skal vi stifte bekjentskap...
med det jeg tror...
er den beste boken som noensinne er kommet på trykk.
Den heter:
Hvorfor livet mitt er som en skål kirsebær.
Gir ikke den tittelen dere et velbehagelig gys?
Unnskyld, kjære.
Når frøken snakker, skal høflige jenter og gutter...
lukke de vesle munnene sine og lytte, er det forstått?
Ja, frøken.
Nå...
når vi blir ferdige med boken...
skal vi bruke tiden vår til å skrive memoarene våre.
Det er der dere vil vise meg...
hvorfor livet deres...
er som en skål kirsebær.
La oss få litt orden på klassen.
Du er en høy gutt.
Hvorfor bytter du ikke plass med jenta der bak med rutete kjole?
Plukk opp sakene dine og flytt deg bakover.
Og du med høreapparatet!
Hvorfor setter du deg ikke bak?
Bare guff opp den lille saken.
Og du, søta, hvorfor setter du deg ikke foran?
Oisann, du er stor.
Jeg er sikker på at du ser bra på bakerste rekke.
Og du, småttisen, hvorfor setter du deg ikke bak med venninnen din?
Er ikke dette mye bedre?
- Niggerelsker. - Ti stille!
Fargete jente, sa jeg ikke at du skulle tie?
Jeg sa ikke noe.
Jeg hørte deg tydelig hviske.
Reis deg og fortell klassen...
hva som var så viktig at du måtte avbryte meg igjen.
Jeg har allerede sagt det. Jeg sa ikke noe.
Jeg vet at du gjorde det.
Og jeg vil høre hva det var.
Vi venter.
Hun har allerede sagt det.
Jeg tror at hun kan snakke for seg selv.
Greit. Jeg skal si det.
Jeg sa: "Elvadine, hva har du å skrive om?
"Vært i sjuende klasse i hele ditt bortkastede liv.
"Har ingen pappa.
"Går aldri noensteds, bortsett fra dit føttene dine tar deg.
"De eneste pengene du noensinne har hatt i denne verden...
"var de 20 dollarene du fikk i et bursdagskort...
"fra din onkel i fjor."
Men de var ikke egentlig til bursdagen min.
De var for at jeg lå over fanget hans, lot ham pryle meg...
med trusen nede.
Her kommer du, viser meg bak i rommet...
hvor jeg ikke engang kan se bra...
og det betyr at jeg neppe klarer å bli ferdig i sommer heller.
Bare fordi du leser en hvit manns ordtak, "livet er en skål kirsebær"...
må jeg finne opp noe som passer til det.
Greit. Jeg får vel bare skrive hvor glad jeg blir...
over å få 20 dollar mer til bursdagen min.
Spiller ingen rolle hva han har i mente i år.
Og jeg skal skrive om hvordan mammas nye venn...
kanskje slutter å drikke og behandler meg fint.
Og kanskje han adopterer meg og får oss av sosialen.
Og som avslutning skal jeg være selvsikker og skrive:
"Livet er sannelig en skål kirsebær."
Men for å være helt ærlig, frøken Strapford...
synes jeg at du og den boken og hele klassen...
er en skål full av møkk!
Gå til rektors kontor.
Nå.
Hørte du ikke et pokkers ord av det hun sa?
Hva behager?
Hun sa den sannheten hun kjenner.
Og du har ingen rett til å sende henne ut eller kalle henne en løgner.
Mamma sier at de som behandler andre dårlig, kun gjør det fordi de er uvitende.
Så jeg skal hjelpe deg.
Fra nå av skal hun sitte foran der hun kan se.
Hun skal heller ikke kalles "farget jente".
Du skal lære deg navnet hennes.
Jeg vet ikke hvordan det er med deg, men alle vennene mine har navn.
Og dette er tilfeldigvis min bestevenninne.
Hun heter Elvadine.
Datteren min vet forskjellen mellom ondskap og følsomhet!
Så jeg skrev memoarene mine for frøken Strapford.
Og sommeren bare gikk sakte videre.
Pappa fikk kortet og en jobb med å pumpe vann...
ut av en tom del av Foothills marmorgruve...
to kommuner lenger nord.
Det var en god jobb, for det var 11 millioner liter vann å pumpe.
De har visst ikke jobbet i denne delen av gruven...
på 20 år nå.
Det er litt nifst her.
Jeg tar det.
Hva var det?
Jeg vet ikke.
Moe!
Hjelp!
Jeg kan ikke bevege meg.
Ok, la meg se.
Stephen?
Er jeg ok?
Greit, dette kommer ikke til å være så godt.
Nei, Stephen.
Det er ingen vits.
Gå. Kom deg ut herfra mens du kan.
Det vet du at jeg ikke kan.
Du skylder meg fortsatt tre dollar i bensinpenger.
Jeg vil at du skal vite...
at om jeg så må brekke beinet ditt i ti...
tar jeg deg med ut herfra.
Takk, det får meg straks til å føle meg mye bedre.
Alle gode ting er tre.
Bit sammen tennene...
og gjør deg klar til å svømme.
Ikke rør dere. Raska på!
- Flytt dem bakover. - Jeg heter Lois Simmons.
Stephen Simmons er mannen min. Er han ok?
Jeg vet ikke. Jeg håper det.
Flytt dere!
Kom dere ut av veien. Flytt dere!
Moe!
- Å, Gud! Hva skjedde? - Stu?
Han reddet livet mitt.
Pappaen din reddet livet mitt.
Pappa!
La meg se ham.
Pappa, hva hendte?
- Ut av veien. Vi har det travelt. - Er du ok?
- Stuart! - Tre tilbake.
Pappa!
KENDALL FYLKESYKEHUS
Overlever han?
Jeg har hørt om andre som ham, som har klart seg, men jeg må si...
at det som holder ham i live, ikke har noe med medisin å gjøre.
Han har store skader i brysthulen. En av lungene er punktert.
INTENSIVAVDELING
Han har blødninger. Hjertet har fått seg en voldsom trøkk.
Pappa.
Å, pappa.
De sier at han skulle ha dødd med én gang.
De kjente ikke faren min. Han holdt fast.
Stu sa aldri stort om den dagen.
Han gikk bare rett over til trehytta og bygget på den.
Resten av den dagen og mesteparten av natten...
var han travlere enn en enbent mann i en rumpesparkekonkurranse.
Jeg antar det var rundt soloppgang at han sloknet.
I mellomtiden drev lille John D. Rockefeller på med å spare.
Ventet til han så sitt snitt til å bruke pengene.
Har du en pose?
Og jammen brukte han dem.
Arliss! Leo! Willard!
Få de verdiløse kroppene deres over hit!
Se på ham, hver av dere!
Han kan ikke engang røre på seg!
Hva feiler det ham?
Si det, du!
Jeg vet ikke. Iskrem-koma?
Han er pokker meg broren deres! Dere skal liksom ta dere av ham!
Hvis moren deres kunne se hvordan dere behandler ham...
ville hun stige ned fra himmelen og drepe oss alle!
Jeg burde banke vettet av dere...
for å ha latt ham velte seg sånn i møkka!
Få ham ren før maurene tar ham med seg!
Og fra nå av, hvis noen av dere forlater denne plassen uten ham...
vil det være på en båre!
Kom deg opp!
Jeg fikk nesten ørene revet av, ditt naut!
- Jeg skulle ønske vi ikke hadde deg. - Hvor fikk du den fra?
Et stort fly bare slapp dem ned fra himmelen.
Hvis du ikke sier sannheten, skal vi kline deg til med leppestift...
så alle tror du har bleieutslett, hva med det?
- Nei! - Jo!
Så barberer vi hodet ditt som en heksepupp.
- Jeg vil ikke se ut som en heksepupp. - Jo, hvis du ikke snakker.
Kutt av hvert hårstrå på hodet mitt, men jeg sier ikke...
ding-ditteli-ding-ditteli-ding-dang-dong.
Å, gode Gud!
Lipnicki'ene kommer!
- Flott. Snakk om en perfekt dag. - Hva pokker gjør de her?
Fortalte dere dem om dette stedet?
- Selvfølgelig ikke! - Absolutt ikke!
Jeg må hjemover.
- Mamma skal stelle håret mitt. - Ha det, Lid.
Stu?
Hva?
Jeg skulle si deg det.
Si hva? Hva har du gjort, Lidia?
Jeg nevnte for den vesle Lipnicki-ungen, Billy, at vi bygde et fort.
Han får ikke lov til å gå noen steder. Hvordan kunne du snakke med ham?
Alt skrotet kommer fra Lipnickis haug.
Nei.
- Nei! - Å, søren, jeg advarte deg, Stu!
Hun er en vandrende kringkasting!
Jeg stikker.
De er halvveis over jordet. Hva gjør vi?
- Opphold dem et minutt. Jeg må tenke. - Simmons!
Simmons, få ræva di ned hit!
Stu, det er viktig at du kommer ut nå!
Jeg innrømmer det. Jeg skulle ikke ha vært der.
Ja.
- Så jeg gjorde en feil. - Ja.
Greit, la oss ikke lage en stor sak ut av dette.
Hva nå?
Jeg vet ikke. Jeg går ikke ut for å slåss med dem.
- Stu! - Du tenker ikke på å gi det tilbake?
Dette er huset vårt! Kanskje det eneste vi kommer til å få.
Burde vi ikke kjempe for det?
Husker du ikke en døyt av det pappa lærte oss?
Finner han ut at vi har slåss, blir han skikkelig skuffet.
Kanskje dette ikke er riktig tidspunkt.
Men har du ikke tenkt at han kanskje aldri finner det ut?
Han ligger på det sykehuset...
med maskinen som puster for ham.
Ikke si ett ord til!
Du bør ikke snakke sånn mer!
- Han klarer seg! Han klarer seg alltid! - Ok, Stu. Unnskyld.
- Si én gang han ikke klarte seg. - Du har rett. Unnskyld.
Jeg mente det virkelig ikke.
Vi finner på noe annet, det er alt. Ingen slåssing.
Å, Stu!
Jeg tror at du bør komme ut her, ganske fort!
Stu!
- Kom hit, dotter! - Slipp øret mitt!
Klapp igjen, fregnefjes!
Stuart Simmons, hils på Arliss Lipnicki igjen.
Billy sier at dere har knabbet våre eiendeler.
Dette er våre saker. Faren deres tok det fra vårt gamle hus.
Jeg har sett fuglekasser bygget bedre enn dette.
Detter nok ned første gang vinden blåser.
- Tøff hengelås. Hvor fikk du tak i den? - Den er pappas.
Stammer fra krigen. Gi den tilbake.
Du store milde.
Jeg tror jeg tar den med hjem og leker med den.
Kom igjen, gi meg den.
Det er ovnen vår, det kan jeg si.
De plankene og rustne spikrene er også våre.
Er det bare de få tingene, tar vi dem ned og gir dem tilbake.
Stu?
Inntrengeren vil gi oss de ødelagte plankene...
med ti millioner skraper og hundetissmerker.
Jeg er redd jeg må legge krav på dette drittfortet.
Du trenger ikke å kreve det. Dere kan komme på besøk når dere vil.
- Ja! - Ti stille, Billy, din vesle gjøk.
Tøft fort!
Hva i huleste har de gjort med hodet ditt?
Det samme jeg skal gjøre med ditt!
Du har fem sekunder på å gi meg en bedre idé...
enn å beslaglegge dette stedet.
Fire, tre, to.
Vi utfordrer deg for det.
Tøft, Arliss! En utfordring!
- Hva slags utfordring? - Hvilken som helst.
Men vinner vi, beholder vi fortet.
- Hvis dere taper? - Da er det deres.
Lås og nøkkel.
Greit. Vi sees ved steinbruddet.
Hvis vi vinner nøkkelen, får vi eie fortet og si hvem som skal være der?
Ja, Billy, det får vi.
Får jeg nøkkelen, skal det være alles...
og vi skal ha en fest med sjokoladekaker...
saftis og snop og...
Ti stille, Billy, hakk i plata!
Takket være deg er jeg skrubbsulten. Og jeg mener skrubbsulten.
Gud!
Jeg er redd.
Hold deg fast, din dritt!
Jeg holder meg fast!
Vannet er rolig nå, men tanken er ille når den tømmes.
Er du sikker på at du svømte der?
Du prøver ikke å psyke meg ut, eller?
Jeg sa at jeg gjorde det.
Hva er den lyden?
Tanken tømmes, antar jeg.
Det stopper før eller senere.
Stu, la oss droppe dette.
Vi kan finne et annet sted.
Se, det er ganske enkelt.
Du og Leo svømmer over til den andre siden.
Førstemann tilbake til stigen vinner.
Den som bleiker, taper.
Forstått?
Å, Gud! Hva er det?
Det er umulig å komme over her.
Vel, det finner vi snart ut, ikke sant?
- Hva skjer? - Du har aldri vært her nede, har du?
Det at du har svømt her, er bare sprøyt.
Ikke så ille som det ser ut.
- Simmons er ikke redd. - Tosken er gærnere enn deg.
- Svøm, du! - Greit!
- Willard, gå ned. - Jeg går ikke ned der.
Ikke motsi meg. Vil du at de skal tro vi er feige?
De kan tro hva de vil. Jeg går ikke ned der.
- Ebb? - Er du redd, eller, barskingen?
- Ula? - Absolutt ikke!
Hvor ble det av Leo?
Er du klar? Innta plassene, klar...
Vent. Se her.
Jeg gir deg en siste sjanse til å trekke deg.
Bare si ifra, så finner vi en annen avtale.
- For din skyld. - Trekker du deg?
- Lidia, begynn nedtellingen. - Innta plassene...
Du vet at det ikke går an.
- Ferdig. Gå. - Er du gal?
Stu, kom igjen!
Du klarer det, Stu!
Du er halvveis!
Stu, kom igjen!
Lkke svøm mot midten! Hold deg unna midten!
Kom igjen, Stu, svøm!
Stu! Kom igjen, vær så snill!
Stu, kom igjen, du klarer det!
Svøm!
Svøm, Stu! Kom igjen!
Kom igjen, Stu!
Stu! Kom igjen!
Kom igjen, Stu! Du klarer det.
Kom igjen!
Den gærningen kom seg over!
Jeg lærte ham å svømme sånn.
Jeg lurte deg.
Du trodde vi virkelig skulle svømme. For en dust.
Hei! Fortet er vårt!
Behold det. Vi ville aldri ha det stygge fortet deres i alle fall.
Jeg sa jeg skulle hjelpe deg gjennom dette.
Hei, hengelåsen.
Hent den selv. Jeg utfordrer deg.
Kom igjen, Stu, glem nøkkelen. Vi har fortet.
Kom igjen, Billy. Hun har rett.
La oss komme oss ut herfra før noen skader seg.
Så vi satte Billy på fast jord...
og gikk på besøk til pappa igjen.
Stu syntes han så bedre ut.
Elvadine ba en bønn for ham.
Jeg er her, kjære.
Vet du engang hvem jeg er?
Lois.
Stephen.
Det er meg.
Hei, mamma!
Stuart!
Lidia. Kom hit, begge to.
Er noe galt? Mamma?
Faren deres døde nettopp.
Nei.
- Nei. - Det gjorde ikke vondt.
Hjertet hans bare stoppet å pumpe.
Han klarer seg. Han kan ikke dø. Han er tilkoblet maskiner.
- De koblet ham fra. - Si at de skal koble ham til igjen, da vel!
Kjære...
han er borte.
De kan ikke det.
Jeg er lei meg.
Hvorfor koblet de ham fra, mamma? Kostet det for mye?
Nei.
Du forstår, ikke sant?
Jeg forstår at alle bare ga ham opp!
Ingenting kunne ha holdt faren deres vekk fra dere, hadde han hatt et valg.
Han er nok der oppe nå, i himmelen, og titter ned på oss.
Han kan passe på oss resten av livet.
Da håper jeg at han gjør en bedre jobb enn da han levde.
- Ikke si sånt, Stu! - Hvorfor? Du syntes han var en snylter.
Det har jeg aldri sagt. For alt jeg vet, kan han ha vært en engel.
Kanskje han titter ned på oss nå.
Kanskje han døde i den krigen og Gud sendte ham på et siste besøk.
For hva da? For å skru forventningene våre i været?
For å love oss at han skulle bli for alltid?
Og vi skulle ha et stort hus med huske, bidet og stakittgjerde.
Og så bare dra sin vei? På nytt?
Hva slags mislykket engel er det?
Han mente ikke å dra, kjære.
Nei, han mente det ikke. Jeg tror Gud bare kalte ham hjem.
Vi er hans hjem, mamma!
Den dumme Herren kan få ham senere.
Hvorfor?
Hvorfor tar Gud alt, mamma?
Ille nok med huset vårt og alle tingene.
Hvorfor måtte han ta faren min?
Hva var det jeg gjorde så galt at han måtte ta faren min?
- Å, du har ikke gjort noe. - Han kunne ha tatt hvem som helst.
Charles Manson, kjempe-oldinger som allerede har passert 100.
Faren min var bare 34 år gammel.
Jeg trengte ham mer enn deg!
Jeg trengte ham mer!
- Kom hit. - Nei!
Vær sterk.
Jeg vil ha ham tilbake.
Det vil vi alle.
Nei, Stu!
De dukket opp i ettermiddag...
før vi hadde ammunisjonen ferdig.
Nå kaster de bort halvparten av min brors fyrverkeri.
Hvordan har faren din det?
Han døde.
- Å, Stu. - Er det noe vi kan gjøre for deg?
Hva om pappa ser på?
Pappa er død.
Hva om han vet hva vi gjør?
Pappa er borte, Lidia.
Her er ordentlige saker.
Røykbomber.
Kamuflasjemaling.
Uniformer. Ta det dere vil ha.
Jøss.
Fort, lukk igjen!
Få dem bort!
Ta den, ditt kryp.
Kom dere bort fra treet mitt og bli der, og ingen skades!
Men kommer dere tilbake, går avtalen i vasken!
Lkke kom tilbake!
- Her er en! La oss gi ham stryk. - Løp!
- Omgrupper! - Fortsett å løpe. Det er det dere gjør best.
Svekle feiginger!
Å, Gud.
Lidia, kom deg ut derfra!
Kom igjen! Hjelp meg å redde fortet.
Å, nei.
Vent. Hva gjør du?
Slukker en annen brann.
Arliss, hvorfor gjør du det?
Hvorfor deler ikke alle fortet?
For siste gang, forsvinn, din lille dust.
Ula Lipnicki!
For hver gang du har slått ut tennene mine, nå skal jeg vise deg!
Hold deg unna venninna mi!
Du slo ut tanna mi!
Du slo ut nok en fortann, din klysterpose.
Vi trodde at om vi slo dem hardt først...
ville de gi seg og slåssingen slutte.
Men det gjorde det ikke. Det ble bare verre og verre.
Og et eller annet sted langs veien, tapte vi liksom alle hodet.
Din syke, gale dritt!
Ha det på badet.
Jeg skal ta deg, Ebb!
Jeg skal sparke deg herfra til evigheten!
Dødsmerker!
Du og jeg, kompis.
Å, Gud.
Billy, ikke rør deg! Bli værende!
Billy!
Hei!
Glem nøkkelen, Billy. Fortet er borte.
Bare bli der du er.
Plankene er råtne. Ikke rør en muskel.
Hold deg i ro, Billy. Jeg skal hente deg.
Billy! Er det deg, ditt dumme naut?
Ja!
Hold deg fast. Ikke gjør noe dumt.
- Jeg kom for å hente nøkkelen. - Alt i orden nå.
- Jeg har deg. - Jeg er redd!
Alt er ok. Slipp taket.
- Ikke vær sint på meg. - Gi meg hånden din.
Billy!
Hjelp!
Hold fast i noe! Kom igjen, du klarer det!
Hold ut, Billy. Tømmingen slutter snart.
Han sitter fast i avløpet! Rykk ham løs!
Ta tak i ham!
Fort!
Rykk ham løs fra avløpet!
Vi kommer nå! Ta tak i ham!
Ta tak i ham!
Å, nei. Han puster ikke!
Kom igjen, Billy! Hjelp meg.
Pust. Kom igjen, våkne! Pokker ta, Billy, kjemp!
Kjemp! Hør på meg. Jeg snakker til deg.
Kom igjen!
Lev, Billy.
- Pust! Vær så snill, Gud, pust! - Stopp, du skader ham!
Det nytter ikke. Han tar ikke inn luft.
Ikke hør på dem, Billy. Vi skal fikse dette, du og jeg.
Våkne! Du må leve!
Du må leve!
- Du må! - Ikke skad ham.
- La ham være. - Nei! Han må få en sjanse.
Kom igjen, Billy, pust!
Pappa sier at folk kan gjøre det de vil...
så lenge de tror at de kan.
Vær så snill, Gud, la ham puste!
Du tok faren min. Ikke ta Billy. Han er bare en liten unge.
Du må våkne nå. Du må leve!
Kom igjen, pust!
Pust!
Lkke gi opp nå, Billy!
Vil noen hjelpe meg?
- Jeg. - Vet du hva du gjør?
Det håper jeg.
Våkne, Billy. Ingen er sinte på deg.
Du gjorde ditt beste.
Kom igjen, du er en hverdagshelt.
Kom igjen, våkne, Billy!
Han våknet.
Vet dere, jeg så en engel.
En ekte en.
Han holdt hånden min.
Og jeg skulle leve i riket hans.
Han sa ta jeg måtte dra tilbake og ta vare på pappaen min.
Og han lignet på deg...
bare større.
Kom igjen, Billy. La oss dra hjem.
Disse var pappas.
Hva tenker du på?
Hvis pappa ser på...
kan han gå nå.
Han ser på.
Fra den dagen av...
holdt ikke Lipnicki'ene til i steinbruddet lenger.
Vi så ikke stort til dem...
bortsett fra Billy, som liksom hadde adoptert oss alle.
Vi startet å bygge opp fortet igjen, men etter få dager...
mistet vi interessen og ga opp.
Nå holder Stu og vennene hans mest til på kinoen...
for å prøve å få seg damer.
Mamma sa at pappa endelig hadde funnet fred...
at han ikke led lenger.
Så, noen uker etterpå, kom det en mann på besøk.
Kan jeg hjelpe Dem?
God ettermiddag, frue. Mitt navn er John Ray Wilkens.
- Jeg jobber på Clairville auksjonshus. - Ja.
Vel, for omtrent seks uker siden la mannen Deres inn et bud...
på en av våre bankeide eiendommer.
Vi prøvde å ringe, men jeg antar at telefonen ikke virker.
- Det har vært litt trangt i det siste. - I alle fall...
la mannen Deres inn et depositumsbud på 432 dollar.
Vel, takk for at De gir oss sjekken tilbake. Vi trenger jammen pengene.
Nei, frue, jeg gir ikke sjekken tilbake.
Banken tok imot for mange av disse belånte husene...
og hvis de ikke kvitter seg med dem...
går de selv konkurs.
Banken aksepterte Deres manns tilbud.
Siden det var det eneste de fikk inn.
Sier De at Stephen kjøpte oss et hus?
Ja, frue.
Leppestift og rouge, mamma.
Du store min!
Så, jeg antar at disse memoarene er om å få oss et nytt hjem.
Men de er også om å lære hva som er verdt å kjempe for.
Pappa sa en gang om slåssing:
"Vi var ment til bedre ting, du og jeg."
Og når jeg er klar til å slå noen som har fått meg sinna...
hører jeg ham hviske de ordene i øret mitt.
Mamma sier at folks liv er som billedtepper.
Fargene og skjønnheten i bildene...
er avhengige av menneskene du kjenner...
tingene du har lært.
Det jeg lærte i sommer...
er at uansett hvor mye folk tror de forstår krigen...
vil krigen aldri forstå folk.
Det er som en stor maskin som...
ingen egentlig vet å bruke.
Så fort den er ute av styring...
ødelegger den alle tingene du trodde du kjempet for.
En hel rekke andre gode ting du liksom hadde glemt at du hadde.
Jeg lærte i sommer at...
broren min hadde rett.
Pappaen min var den klokeste mannen jeg noensinne har kjent.
Og uansett hva de sier til deg...
med Guds hjelp, kan mennesker gjøre hva som helst.
Se på det!