Okay?
Paule, můžou si i ostatní nasadit sluchátka?
Johne, dáš si ty sluchátka?
V ROCE 1991, 21 LET PO ROZPADU BEATLES,
SE TŘI ZBÝVAJÍCÍ ČLENOVÉ PUSTILI DO ANTOLOGIE
-Haló? Je ten mikrofon zapnutý? -Georgi?
-Prostě to někam hoď. -Ne, mělo by to začít…
-Nahráváme. -Jdeme na to.
-Ať je ten začátek postupný. -Tak to odpočítej.
Ten začátek je teď jiný. Ano?
-Jo, snížím mikrofon. -Můžeme?
ANTOLOGIE JE REVOLUČNÍ SNAHA VYPOVĚDĚT PŘÍBĚH
SE VŠÍM VŠUDY A JEJICH VLASTNÍ SLOVY.
Čistý začátek.
Raz, dva, tři, čtyři.
Natáčíte?
Co jsem říkal?
Díky.
Člověk se jich nezbaví.
Ahoj.
V KVĚTNU 1995, PO ČTYŘECH LETECH PRÁCE,
SE PAUL, GEORGE A RINGO SETKALI VE STUDIÍCH NA ABBEY ROAD.
ANTOLOGIE BEATLES 9. DÍL
Myslíte, že Antologie mohla vzniknout třeba v roce 1975?
Ne, nemohla.
Ne. Jedině teď.
-Tenkrát jsme spolu válčili. -Nemluvili jsme spolu.
A taky, kdybychom ji natočili tenkrát,
nebylo by to tak zajímavé,
jako po 20 letech.
-Dvaceti pěti. -Jo.
Před nějakou dobou, když jsme si vyřešili pracovní problémy,
jsme se rozhodli, že bychom mohli zkusit vyprávět
definitivní příběh Beatles, protože už se o to pokoušeli jiní.
Říkali jsme si, že by bylo fajn ho říct zevnitř,
ne zvenku.
Slyšeli jsme podání všech ostatních. Teď tu máte to naše.
Paula, George a moje. A samozřejmě jsou tu staré záběry Johna.
Mluvíme o tom, jaké to bylo být Beatles.
Dobrá?
Stal se z toho projekt, na kterém jsme léta občas pracovali,
a v posledních několika letech jsme začali dělat rozhovory.
-Dobře? Otoč se. -Jo, točím.
A pak jsme budovali příběh okolo našich vzpomínek.
Takže, kde jsme? Zeptej se mě znova.
Originální verze byla z roku 1970.
Tak dlouho na tom děláme.
Pak se to zhroutilo. Neil na tom dělal.
Vlastně na tom dělal od začátku. On to dal dohromady.
My to tenkrát nezvládali, víte?
Všechno do sebe zapadne v pravý čas.
Všem jsem jim zavolal a řekl, že všichni ostatní
„ŘEDITEL APPLE“
už o Beatles psali nebo mluvili.
A že by, jen pro nás,
mohli vyprávět svůj příběh sami.
Dáme kolem toho nějaké záběry a budeme z toho mít celý film.
Myslím, že to bylo na začátku 70 let. Tak 1970, 1971.
Posbíral jsem všechny záběry, které jsem byl schopen najít,
a dali jsme dohromady dokument.
Nebyly v něm rozhovory s Beatles, nic takového.
Pak jsem ho odložil na poličku.
Neil dal dohromady prakticky veškeré záběry,
které jsme spolu natočili, nebo které jsme vlastnili,
a cokoli dalšího, co se mu povedlo získat.
Seřadil to chronologicky
a provizorně to nazval „The Long And Winding Road“.
Ale to bylo v roce 1971, když jsme měli všeho plné zuby.
A jsem rád, že to nevzniklo dřív. Myslím, že pro nás
i pro veřejnost bylo fajn na Beatles na chvíli zapomenout,
aby se prach usadil,
a teď se k tomu můžeme vrátit s čerstvým úhlem pohledu.
Jedna začínala…
Ale ne.
-Jo. -V posledních čtyřech letech,
protože hlavně poslední čtyři roky na tom děláme,
to vypadá v pohodě.
Prošli jsme si stádiem, kdy jsme se my tři
občas pozdravili v různých situacích,
v restauracích, kancelářích.
A pak jsme spolu začali pracovat.
A skončilo to tím, že spolu nahráváme.
Už má 21 minut zpoždění.
Co s tím budeš dělat? Sebereš mi plat?
Co je to?
-Ahoj. -Ahoj, Georgi.
-Ahoj. -Ahoj, Paule.
-Ahoj, Neile. -Jak se máš?
Ahoj, Georgi. Dobře, děkuju.
Moc rád tě vidím.
Haló, vegetariánská kožená bunda?
-Jo, to je. -Ano.
A na nohou mám vegetariánské kožené boty.
-Ahoj, zlato. -Ahoj, zlatíčko.
-Mám ti dát pusu? -Jo. Tu beru vždycky.
Jak se máš?
LINDA MCCARTNEYOVÁ
Ach, ne!
-Ahoj. -Báječné, díky.
-Ahoj. -Barbaro, jak se máš?
BARBARA STARKEYOVÁ
Ahoj, drahoušku.
Teď tu máme všechny holky.
-Ahoj. -Pusu. Ahoj.
OLIVIA HARRISONOVÁ
Taky tam můžu být. Paule?
-Tady jste. -Tady jsme. Jak vypadá světlo?
Báječně. Můžete udělat něco zajímavého, prosím?
Raz, dva…
Vyvolalo to hodně vzpomínek
a taky mi to dalo šanci zase trávit čas s Paulem a Georgem.
Nejlepší bylo, když jsme spolu jen tak seděli.
Podle mě jsme to zkazili. Tak to nebylo, ne?
Mohli jsme na tom dělat spolu. „Cože?“
„Pamatuješ si to?“ „Ne.“ „Je to…“ „Jo, už si vzpomínám.“
-Kdo je to? -John.
-Ano? -John Lennon z Beatles.
Na Antologii je dobré to, že jsme tam všichni čtyři.
I když tu John není, je tady.
Je součástí. Mluví.
Jo, jsou to staré rozhovory a tak. Ale to je jedno. Je tam.
Slyšíte jeho pohled na věc.
Lidi chtějí vědět, jak dlouho myslíme, že vydržíme?
To se nedá říct. Člověk může být namyšlený a říct:
„Vydržíme deset let.“
Ale jakmile to řeknete, napadne vás,
že se štěstím to budou tři měsíce.
Bylo zajímavé se skutečně znovu sejít.
Svým způsobem je mi líto Johna, protože
Beatles si zažili hodně dobrých časů,
ale taky nějaké ty bouřlivé.
A jak všichni vědí, když jsme se rozešli,
všichni byli na všechny naštvaní, ale…
Ringo, Paul a já jsme měli příležitost
to nechat plavat
a hodit to za hlavu a zase se sejít
v novém světle.
A je mi tak trochu líto, že John to udělat nemohl.
Myslím, že by se mu vážně líbilo
být zase s námi.
Všichni jsme měli dost času volně dýchat a myslím, že je mnohem jednodušší
se na to dívat s odstupem.
Začali jsme s tím, že chceme vypovědět definitivní příběh Beatles,
a skončili s tím, že to je
prakticky nemožné,
protože různí lidé vidí věci různě.
Antologie Beatles je nejlepší historií Beatles,
jakou můžeme získat.
Kdybych dělal vlastní antologii, byla by jiná.
Dal bych tam jiné věci.
George s Paulem taky.
Tak to chodí.
O to jde. Každý vidí,
jak se život odehrává, vlastníma očima.
A když máte něco jako příběh Beatles,
každý má vlastní názor na to, co se stalo.
Z Antologie jsem se o ostatních dozvěděl mnohem víc, než jsem kdy věděl.
Je to jako memoáry, najednou to tu všechno je.
Tady je máme, nejmódnější skupinu v historii.
Na začátku, když jsem se přidal,
se mnou spával jedině Paul.
Vlastně to nebylo jen tak zbůhdarma.
-Nikdy jsem neměl předsudky. -Ne.
-Ne, podle mě to byl ten nejlepší… -Co to bylo?
…krok, protože když ses přidal,
byl jsi nováček…
-Jistě. -…a nikdo…
A já si říkal, že když to budu já,
budou všichni jako…
Tak jsem si říkal, že bude fajn…
-Dát k němu Paula. -Jo. Jen proto, že…
-Protože pak to bude v pohodě. -Jo, bude to…
Pak se to změnilo, mohl spát na pokoji s kýmkoli.
Chvíli jsme spolu byli my dva.
John a já…
Bylo to skvělé. Jste na pokoji
s kamarádem a vidíte jeho zvyky.
Zůstával jsi dlouho vzhůru, že jo?
-Jo. -Nemohl jsi spát.
Vždycky musel mít rozsvíceno,
-aby… -Protože jsem se bál tmy.
Chudáčku. Měl tady rozsvícené světlo
a člověk se musel otočit. Nemohl ho poprosit, ať zhasne.
Ale bylo to v pohodě.
Trochu se tak vzájemně poznáte.
Přijde mi, že vaše problémy
začínají po koncertě.
Vyvoláváte ty ječící reakce schválně?
Ne, jen dorazíme do divadla
a vždycky tam čekají.
A vždycky, když hrajeme, dorazí policie a říká:
„Nedívejte se z oken, to by je mohlo nažhavit.“
Cože?
Byli jsme hrozně vystresovaní.
Zažili jsme si spousty výtržností a průšvihů.
V každém městě, kam jsme se vydali, se něco dělo.
Ten hluk, lidi na nás pořád křičeli,
a my byli zamčení v malé místnosti, v letadle nebo v autě.
Ale nikdy jsme nad tím moc nepřemýšleli, protože to bylo nepřetržité.
HLAS JOHNA LENNONA
Dělo se to nám, takže pro nás nebylo lehké to vidět.
Byli jsme přímo uprostřed a strkali nás z pokoje do pokoje.
Byly to bláznivé časy, ale byly skvělé.
Vážně jsem se skvěle bavil,
ale bylo to šílené.
Měli jsme štěstí, že jsme se měli,
abychom si ulevili od tlaku.
Navzájem jsme se drželi nad vodou.
Čas od času začal jeden z nás šílet.
Ale ti zbylí tři mu pomohli.
Byl jsem jedináček
a najednou jsem měl tři bratry.
Byli jsme si blízcí. Starali jsme se o sebe
a pro mě to bylo báječné.
Navzájem jsme si pomáhali ten stres utlumit.
A protože jsme z Liverpoolu, smysl pro humor
pro nás byl hodně důležitý, takže jsme se vždycky hodně nasmáli.
Ale došlo to do bodu, kdy toho bylo moc,
a podle mě hlavní důvod,
proč se Beatles rozešli, byl stres.
Všichni jsme z toho chtěli pryč.
Chtěli jsme trochu klidu.
Když se rozešli, John řekl: „Hele,
co byste chtěli? Dali jsme tomu celé své životy.“
Všechno ostatní šlo stranou,
dali tomu své mládí.
-Vrať se. -Je konec.
Pojďme dělat něco jiného.
A pak se člověk ohlédne a říká si:
„Jak jsem to dělal?
Jak jsem to zvládal?“
Všechno, co jsme dělali, jsme dělali pro dobrou věc.
A to je pravdou i dneska.
Vždycky to bylo o hudbě,
o osobnostech. „Láska je vše, co potřebuješ“.
LÁSKA
Jo, vypnout. Fajn. Část byla fakt dobrá.
Díky, Johne. Fajn. Pro doprovodné vokály
to bude stačit.
-Teď nahrajeme hudebníky. -Díky, Georgi.
-A dáme další pokus. -Super.
Fajn. Richarde, prosím, přetoč to.
Rozhodně jsem měl pocit, že jsme měli něco úplně jiného,
i kdyby jen náš postoj.
Je to tak trochu kouzelné,
že když dáte určité lidi dohromady,
máte z toho oheň, nebo výbuch.
Celé to byla vlastně náhoda.
Ty legrační účesy a bundy
a legrační boty.
Myslím, že jsme byli prostě hrozně jednoduší a… naivní.
Mám dotaz. Máte v plánu se dát ostříhat?
-Ne, díky. -Ne.
Já se dal ostříhat včera.
Vzpomínám si, když John
slavil 21. narozeniny, dostal 100 liber od strýce,
který dělal zubaře v Edinburghu.
Vysoce vznešené zaměstnání.
Nikdy jsme neznali nikoho,
kdo měl v rodině zubaře.
-Nikoho, kdo měl 100 liber. -Nebo 100 liber.
Dodneška říkám,
že mi nikdo nedal k narozeninám 100 liber.
Sto liber!
Ale John dostal svých 100 liber a řekl: „Tak, co podnikneme?“
Protože jsme byli spolu. Tak jsme se rozhodli jet do Španělska
a těch 100 liber utratit. Dostali jsme se jen do Paříže.
Jeli jsme stopem.
Každopádně, narazili jsme na Jürgena, což byl náš kamarád z tria Astrid,
Jürgen a Klaus.
Narazili jsme na Jürgena a já mu říkal: „Máš hezký účes.
Můžeš nás tak taky ostříhat?“
A on na to: „Určitě to chcete?“
-Ahoj, námořníku! -Do toho,
jsme na prázdninách v Paříži.
Tak jsme to udělali a pak jsme se vrátili do Liverpoolu
a měli jsme legrační účesy s vlasy dopředu,
jak jsi říkal,
a nikdo si tím nebyl moc jistý,
ale my si je tak nechali.
-Mně to zní fajn. -Taky sis je sčesal.
Ringo tady vespod vždycky míval velký kus šedivých vlasů,
-už od dětství. -Stříbrných.
Když se přidal ke skupině, musel mít vlasy jako ostatní.
Ale bylo to fajn, když to sčesal,
-ty šediny nebyly vidět. -Taky měl vousy.
-A ty musely pryč. -Oholit.
-Jen tak jsem se mohl přidat. -A musel…
Chceme vidět obličeje.
Viděli jsme v Hamburku londýnskou skupinu.
A jeden z té skupiny měl takové boty,
špičaté s kubánským podpatkem,
a my si říkali: „Ty vypadají dobře.“
„Kde jsi je sehnal?“
A on řekl: „Anello & Davide.“ Tak jsme tam šli
a ty boty si koupili a pak jsme si říkali:
„Vyrábí je, tak si necháme vyrobit vlastní.“
Byl to baletní obchod, ne?
Ty, ze kterých se staly boty Beatles,
byly jako ty, co jsme si dali vyrobit, ale ty originály
měly po straně gumičku a…
Jo. Byl to baletní obchod, ne?
Anello & Davide bylo o baletu.
Vyráběli baletní věci, sukýnky a boty.
Nakupovaly tam malé holky.
Nechávali jsme si vyrobit naše boty
-a byly tam… -A šít sukýnky.
…dámy se svými dětmi.
Přivítejme ty nejsympatičtější mladíky,
jaké jsme tu kdy měli. Beatles! Přiveďte je!
Tyhle záležitosti zmizí v historii,
a protože to bylo před 30 lety,
začne to být legendární,
pro náš vkus možná až trochu moc,
protože my to pořád žijeme. Ale je to hezké,
hlavně s mladými lidmi,
to, že říkají: „Páni, naživo jsi dobrý.“
Protože vědí, jak těžké je
dobře hrát a zpívat naživo.
Jediné, co jsem chtěl, bylo být ve skupině.
Nechtěl jsem normální práci, neměl jsem ani ponětí,
co bych dělal, kdybych nedělal tohle.
Ale v 17 letech jsem byl v Hamburku
a když mi bylo 23, dodělali jsme „Sgt. Peppera“.
Vždycky jsme hráli.
To jsme chtěli dělat. O tom jsme v dětství snili.
O slávu mi nikdy nešlo.
Chtěl jsem jen hrát s vážně dobrými muzikanty.
A zbytek prostě patřil k tomu.
Jedem. Jo.
-Mám to. -Božínku.
Zdravím. Můžeme mluvit?
Pokud jde o naše první album,
hráli jsme ho tolik, že jsme ho tu zvládli nahrát za den.
Bylo to tady,
od 10:30 do 22:30.
Naše první album jsme natočili za den.
Jakmile jsme mohli do kontrolní místnosti, jakmile jsme měli nějakou moc,
bylo vážně vzrušující sem chodit.
Bylo to jako velké hřiště plné hraček.
-Co si poslechneme, Georgi? -Jo, šel pro tu pásku.
-Všechno. -Kterou nahrávku.
Všechny.
-První. -Jsou tu jen tři.
Ta první je dost divná.
-Taky pusť tu divnou. -Jo, poslouchejte…
HUDEBNÍ PRODUCENT
Jako by bicí a kytara hrály o půlku pomaleji.
Začalo být jednodušší experimentovat,
když jsme měli pár hitů. A to bylo klíčové.
Je to pravda.
Klíčové bylo, že jsme měli úspěch.
A pak to bylo: „Super, jedem, hoši.“
-Jo. -„Je hezké vás zase vidět.“
A jak jsme byli úspěšnější,
mohli jsme čím dál častěji
zkoušet ujeté nápady.
Což se Georgovi vážně líbilo.
„No, jaké máte ještě nápady?“
Jsou tu jen dvě základní nahrávky.
Jednička a trojka.
To je super.
Je to jak pod vodou.
Měli bychom to zrychlit a zjistit, co to je,
-poslouchat ty bicí. -Zní to skvěle.
Úplně jinak.
Tady jsou dudy.
Jo, tohle je dvojka. Na dvojce a trojce nic není.
Poslouchejte tu zpomalenou kytaru.
Bylo dost traumatické
zase poslouchat všechny ty nahrávky. Pro ně taky,
protože tím znovu prožívají své životy.
Paul mi řekl: „Slyšet se, jací jsme byli
před 30 nebo 25 lety, a slyšet se, jak si povídáme,
je vážně zvláštní.“
Je to jako prohlížet si staré fotoalbum, jen je to hrozně živé.
Raz, dva, tři, čtyři.
Georgi? Jak to znělo s tím srandovním zvukem basy?
Bylo to dobré, nebo to bylo na prd?
Je to deset let nahrávek.
Je to tedy pořádný výlet do minulosti.
Poslouchali jsme všechny nahrávky všech písniček, co jsme kdy nahráli,
a bavili jsme se o těch časech,
a našli jsme pár dost zajímavých věcí.
Ty první nahrávky většiny písní bývají dost zajímavé.
To, jak se ty písně vyvinuly, jak se oni změnili.
V některých případech začínaly písně dost odlišně
od mistrovských děl, která lidé znají.
Takže tím trochu necháváme nahlédnout pod pokličku Beatles,
do toho, jak vytvářeli svá alba.
-Tady to máme. -To je ono.
Teď tu máme seriózní hudbu.
-Co říkáš na tohle? -Máš tam tambuli!
Tak co tam máme, Georgi?
-Máme… -Tohle je ta opravdová.
Máš rytmus na jedničce.
-Jo. -Zpěv na trojce.
S mandolínou.
A na stopách dva a tři…
máš nejrůznější smyčky a kytaru a mandolínu.
Vzpomínám si, jak jsem přišel s taškou plnou smyček
a rozestavěli jsme je na stroje po celém studiu.
To si nepamatuješ? To je ta základní čtyřstopa.
Ale pak je tam ta část, kde to celé zmixovali.
Vidíš?
Tohle použité nebylo, že ne?
V té chvíli.
Jedna z nejlepších věcí na tomhle studiu
byla to, že tu vždycky měli
miliony různých nástrojů, jako i dnes,
koncertní klavíry, malá piana a cembala.
Všechno, co jsi měl ve svém studiu.
No, teď je mám ve studiu já,
protože tady se jich chtěli zbavit.
Tak jsem si je vzal.
To podle mě byl jeden z důvodů,
proč alba Beatles obsahují takovou zajímavou škálu nástrojů.
Kdyby to tu neměli, měli bychom tam jen kytary,
basu a bicí.
-To je trochu laciné. -Kytarové sólo…
na stejné stopě s vokály.
Máme tu drop.
Tu harmonii si taky nepamatuju.
Někteří lidé, například inženýr,
se vždycky snažili jít domů v 17:30.
A my se tu snažili psát historii.
A náš bedňák Mal měl takovou
velkou hliníkovou konvici…
Vzpomínám si, jak jednou uvařil konvici čaje
a my do ní hodili stimulanty.
A pak byl tam nahoře s Georgem Martinem
a myslím, že Geoff Emerick jim naléval ten čaj.
Protože říkali: „Už můžeme jít domů?“
„Ne, ty parchante. Dej si čaj.“
A…
Pak tam zůstali
do jedenácti do večera.
A nechtěli jít domů.
-Jo. -Nedovolili nám odejít.
Netuší to, dozví se to, až tohle uvidí.
George Martin ještě nesešel dolů.
-Jo. -Pořád je nahoře.
Nahoře byl chlap, který uměl vyříznout zkušební nahrávku.
-Nebo ti dali… -Takový malý kotouč.
-…malý mix. -Kotouček.
-Jo. -Na malém kotouči,
nebo ta páska mohla být namotaná na tužce.
A když vznikly kazety, mívali jsme ty od Phillipse,
dávali jsme je na mixážní desku
a oni to poslouchali z repráků.
-Ta kvalita nebyla dobrá. -Jo.
Ale stačilo to. Pamatuju, jak jsem
si cestou domů pouštěl „Please Mr. Postman“.
Takže jsme byli jako: „Jo, to je super!“
Raz, dva, raz, dva, tři, čtyři.
Vždycky jsme sem přišli, když Paul zavolal.
-Vždycky nám volal. -Vždycky jsem si říkal,
že jsem byl hrozný pracant. Vzpomínám si
na jednu schůzku ohledně „Let It Be“.
Všichni jsme seděli, nepracovali jsme
pár měsíců. Říkal jsem: „Super…“
Došly ti soutěže krásy, co.
Jako…
Ten rok jsem dělal porotce v hodně soutěžích krásy.
A pamatuju si, že jsme byli v Apple a říkali,
že bychom možná měli natočit film.
To by byl skvělý nápad. Všichni byli zmatení, jako: „Proč?“
A nakonec John řekl: „Chápu to. Chce práci.“
Já na to: „To je fakt. Pracovat by bylo fajn.“
TOHLE JE E.M.I. TADY NAHRÁVAJÍ
To zní správně.
Je to pravda. Zvládli jsme sedět na zahradě dýl než ty.
Já vím. Měl jsem Beatles rád. Rád jsem s nimi pracoval.
Za to se nestydím.
To je to, co v životě miluju. Dělat hudbu.
Další kolo.
To je ono. To je tvoje.
Jezdil jsem po světě a novináři se ptali:
„Fakt se Beatles dají zase dohromady?“
Nebo… „Fakt se Beatles…“
A já na to musel mít odpověď.
Takže moje odpověď byla: „Jo, je možné,
že se my tři sejdeme a nahrajeme nějakou náhodnou hudbu,
možná instrumentální, pro novinku, na které děláme,
pro antologický dokument.“
A to jsem myslel, že uděláme.
Probírali jsme různé nápady,
jako že bychom mohli nahrát doprovodnou hudbu,
nebo dokonce napsat novou písničku.
Vždycky jsme měli jasno, my tři,
a dřív my čtyři, že jakmile v tom jeden z nás není,
nejsme Beatles.
Kdybychom my tři něco udělali,
i když by to bylo zajímavé,
a i když by se nám to jistě povedlo,
musel by v tom být John.
Takže samozřejmě další myšlenkou bylo:
„Co kdyby existovala nějaká Johnova kazeta?“
Myslím, že Paul se zeptal Yoko,
jestli měl John něco, co nikdy nevydal?
Možná bychom to mohli použít.
A poslala nám ty nahrávky, a tak to vzniklo.
Vzpomínám si, ale asi budete mít
tři nebo čtyři odlišné verze,
ale měl jsem s Jeffem Lynnem
skupinu Traveling Wilburys.
Byl tam s námi i Roy Orbison.
A umřel. Nikdo nemohl být další Roy,
ale možná bychom mohli mít někoho jiného.
A napadl nás Elvis
a někdo mluvil s jeho lidmi
a jim se nápad, že by byl Elvis ve Wilburys, moc líbil.
Ten nápad byl, že dáme Elvise na vícestopý přístroj,
předěláme všechny ostatní zvuky,
změníme akordy, nápěv, cokoli,
dokonce i text.
A pak budeme všichni zpívat
a jakmile dojdeme k refrénu, dáme tam tu druhou nahrávku,
kde bude refrén zpívat Elvis.
Neudělali jsme to, protože v tu chvíli
jsem měl pocit, že to zní trochu samoúčelně.
Ale mluvil jsem s Yoko a řekl jsem jí tenhle nápad
a ona řekla: „Myslím, že mám Johnovu nahrávku.“
Stal se ze mě tak trochu poslíček,
vyzvedl jsem tu pásku a mluvil s Yoko o tom, co bychom chtěli udělat,
a poprosil jsem ji, aby nám dala svobodu,
aby pro nás nestanovila moc pravidel.
Jen nás nech to zkusit. Pokud se ti to nebude líbit, zahodíme to.
Takže to byla nová dohoda
a já z toho byl mnohem víc nadšený,
protože teď to bylo jako: „Páni, tohle je neskutečné,
John zemřel, ale zase si s ním budeme moct zahrát.“
Ten nápad, že to uděláme společně,
byl hrozně zvláštní,
protože jsme se setkávali a povídali si a natáčeli,
ale teď jsme měli skutečně hrát.
A to byl pro nás tři
obrovský krok,
protože ve skupině byli čtyři lidi.
Svým způsobem jsme se museli přenést přes to,
že i když z reproduktoru vychází Johnův hlas,
už tu není. To pro mě bylo skutečně těžké.
Řekl jsem klukům:
„Pojďme předstírat, že John jen odjel na dovolenou.“
A zavolal a řekl:
„Album máme skoro hotové. Ale hele,
mám písničku, která se mi líbí, ale nedopsal jsem ji.
Dopíšete ji pro mě? Věřím vám.“
To bylo klíčové prohlášení
v tom scénáři, který jsme si vymýšleli.
„Věřím vám. Jděte na to a napište to.
Neblbněte. Jděte na to.“
A s tím jsme šli do studia.
Mám to.
Dneska je hezky.
Je báječně, pojďme pracovat.
Pěkně rychlý příjezd.
Měli jsme kazetu „Free As A Bird“.
Měla hrozně špatnou kvalitu. Byla to jen mono kazeta
s Johnem a pianem na jedné stopě,
což není něco, s čím by se normálně někdo potýkal.
Víte, říkáte si: „Tohle nezvládnu.“
Ale ta písnička byla tak silná,
že jsme ty technické problémy překonali.
Tedy, producent Jeff Lynne je překonal.
Kolik producentů je potřeba k výměně žárovky?
-Osmnáct? -Nevím, co myslíš?
Nevím, co myslíš?
George navrhl,
„HUDEBNÍ PRODUCENT“
že bych možná měl dělat na nových písničkách pro antologii.
A mě to naprosto nadchlo.
Technicky to bylo prakticky nemožné.
Pár týdnů jsem strávil jen tím, že jsem se to snažil digitálně vyčistit.
Bylo to hrozně těžké, protože když někdo
jen hraje na piano a zpívá,
například, když hraje novou písničku,
nemůže být zcela v tempu.
Trvalo to hodiny,
protože to bylo na kazetě,
a ty se natahují a tak.
Bylo tam hodně hluku navíc a Jeff se na tom opravdu nadřel.
Odvedl skvělou práci.
Pak jsme to mohli dát na 24stopou pásku
s metronomem, abychom s tím mohli hrát,
protože jsme to nedělali všichni společně.
Slyšet tu kazetu poprvé bylo hodně emocionální.
A samozřejmě jsme ji museli hodně studovat,
abychom zjistili, co s ní. A to bylo emocionální.
Varoval jsem Ringa: „Radši si připrav kapesník,
až to budeš poslouchat.“
Je dost emocionální slyšet starého kamaráda,
jak zpívá svoji písničku.
I jen poslech té původní kazety byl hodně emocionální.
A pak jsme šli do studia a chvíli to bylo těžké.
Není tady. My ano. Kde je John?
Ale museli jsme se přes to přenést.
Což jsme udělali tak, že jsme dělali, že šel na oběd
nebo si šel dát čaj.
Johne? Nechceš postavit na čaj?
Jako by tam byla
-prázdná židle. -Prázdné místo.
Tam, kde býval John.
Asi jsem jedním z lidí, kteří Johna znali
v životě nejlépe. Budu mezi prvními třemi.
A vím, jak rád pracoval. Vím, co ho dokázalo nadchnout.
Vím, co z hudby ho dokázalo nadchnout.
Aspoň v době naší spolupráce.
A tohle by se mu hrozně líbilo.
„Free As A Bird“ byla jen poloviční píseň.
Ta páska, co jsme dostali od Yoko.
My tři s Jeffem
jsme vytvořili základní nahrávku se spoustou mezer.
A pak jsme je museli zaplnit tou písní.
Takže jsme ji napsali vážně všichni.
John nikdy nedopsal tu prostřední část. Když slyšíte ten originál,
John na té nahrávce hraje taky úplně jiné změny akordů.
Za normálních okolností někdo přijde do studia a řekne:
„Mám písničku, ještě není hotová,
co na ni říkáte?“ A pak ji začne hrát.
Normálně bychom řekli:
„Počkej. Tím akordem si nejsem jistý.
Co takhle zkusit tenhle?“
A tak jsme to udělali i teď.
A když jsme pak dopsali text,
tu písničku jsme pak skutečně vytvořili
a přidali do ní Johna.
Bude fajn, pokud to nakonec uděláme.
Většinu dní na Johna vzpomínám, nebo na něj myslím,
protože byl tak velkou součástí mého života.
A jsem hrdý na to, že jsem ho znal
a že jsem byl velkou součástí jeho života.
Takže většinu dní na něj myslím.
Ale když jsme dělali antologii a nahrávali tu písničku,
měl jsem ho ve sluchátkách, když jsem zpíval.
To je něco, co už se mi dlouho nestalo.
Bylo to jako za starých časů.
Jedem dál!
Nahráli jste tohle?
Je to skvělá nahrávka Beatles, a pro mě osobně,
když jsem byl tak dlouho pryč…
Poslechl jsem si ji a říkal si: „Zní to přesně jako oni.“
Byl jsem pryč tak dlouho,
že jsem měl pocit, jako bych byl někdo zvenčí.
A zní to přesně jako oni. Je to báječné.
Jsou to čtyři lidi, kteří jsou spolu sladění.
Patří k sobě jako přísady do polívky. Je to vytvořené
směsí čtyř lidí.
Odeberete jednu přísadu a může to být pořád dost podobné,
ale nechutná to stejně.
První volbou byla „Free As A Bird“.
Tu jsme vytvořili v únoru 1994.
A pak jsme nic moc nedělali,
jen jsme další rok dávali dohromady tu antologii, až do února 1995.
Fajn.
Vrátili jsme se ke mně do studia s „Real Love“.
Jo, to jsem zkazil.
-Velmi technické. -Jsem celkem připravený.
Dej nám E, Johne.
Víte, které sólo jsem miloval?
Ty harmonie v „Come Together“.
-Jo. -To…
-Je to trochu… -Znělo to trochu jako…
Jo, mohlo by to být zhruba něco takového.
Ale o oktávu výš.
Ať budeme tu část hrát na cokoli,
půjde nahoru, zatímco tohle…
to bude pokračovat.
A pak jsou tam ty vážně nízké harmonie.
Sejdou se a dohadují se
a dodávají si nápady.
To je skvělé.
A nakonec zpívají a jsou to Beatles.
To je ono. To je ten zvuk.
Je tam určitá harmonie.
Je pro nás hodně snadné se sehrát.
Víte, tak nějak to zní jako Beatles.
Nemusíme se bůhvíjak snažit.
Když jsme s Georgem dělali ty harmonie,
Ringo pak v kontrolní místnosti říkal:
„To zní přesně jako Beatles.“
A byla tam ta bláznivá chvíle, kdy si říkáte: „A jo,“ protože
když to tak neděláte tak dlouho, je z vás ex-Beatle.
Ale když jste zpátky
a děláte na téhle antologii, jste zase ve skupině.
Jinak to nejde.
Ukaž jim ty akordy, Jeffe. A popojedeme.
Paule, chceš jít dolů na…
Raz, dva, tři.
Čtyři!
Fajn. Myslím, že to šlo.
Chceš to teď s celým tím…
nebo to máme?
V pohodě. Tón mého hlasu byl trochu…
Nepasuje k Johnovu, že ne? Je trochu…
Jo. Ale taky bych se mohl zkusit dostat trochu víc
do jeho stylu.
Paule, možná zopakuj i to první, ano?
Podle mě to bylo skvělé.
-Poslechni si to. -Jo!
Zní to přesně jako oni.
Zase zní jako ti zatracení Beatles.
To jo.
Bylo by fajn, kdybychom měli i třetí písničku,
kterou vlastně máme.
-Jo? -Jo.
To nás taky napadlo, začít bicími.
Ale jde o Johnův zpěv,
-musíš ho překrýt… -Ano.
Byla tam jedna, o které jsme uvažovali, „Now And Then“.
Jen normální E?
Ale potřebovala by hodně přepisů.
Lidi by s námi museli mít velkou trpělivost.
A Yoko
by nám musela dovolit tu píseň rozsekat.
Jo. Potom máš akord D.
Nebudeme se vracet na celý refrén,
ale nastoupíme v půlce.
Ale bylo by to tolik práce,
že se trochu bojíme se do toho pustit.
Zasekli jsme se?
Půjdeme vůbec někdy spát?
-To je dobrá otázka. -Práce nepočká.
Tak do toho. Trochu to vrať. A pak si to poslechneme,
ale současně se vším, co je na té nahrávce.
Měli jsme problém s časem, protože nejdřív jsme chtěli udělat tři,
ale všem nám časově nevycházelo
být tak dlouho na stejném místě.
Tak jsme se rozhodli dodělat tu, která byla kompletnější.
Jo, a doděláme tamtu.
Budeme pracovat na ní a pak…
Doděláme tamtu
a k té další se můžeme vrátit příště.
Možná.
Třetí sloka.
U kohokoli jiného by to byl rozhodně konec.
Ale u Beatles se vždycky musíte mít na pozoru.
Mohli by to udělat.
Vždycky někde čeká nějaké překvapení.
Možná ta písnička nezmizí.
Je to skutečně výjimečné.
Když najdete někoho, s kým můžete mluvit, je to výjimečné.
A když najdete někoho, s kým můžete hrát, je to vážně něco.
Myslím, že většina hudebníků stráví celý život
hledáním perfektního bubeníka, perfektního basáka,
perfektního kytaristy,
perfektního zpěváka, se kterým zpívat.
Takže jsem si připadal privilegovaný.
-Jo, dobrá. -To je skutečná rychlost, že jo?
Jo.
To je skutečná rychlost Skutečná rychlost
Rozhodně tím něco vyvrcholilo.
Dali jsme dohromady náš příběh.
Nevím, jestli to znamená, že je konec.
Nemyslím, že zbývá moc Johnových nahrávek, se kterými bychom hráli,
takže ta část možná skončila.
Nemyslím, že bychom my tři měli zájem
spolu hrát,
protože by na pódiu byla díra…
kterou nezaplníte.
Když se nedáváme zase dohromady…
S Paulem se příští rok objevíme na pár stadionech.
-Budeme zápasit v bahně. -Spolu.
Zápasit v bahně. To bychom zvládli taky.
Já budu dělat rozhodčího.
Asi za námi přijde chlapík, co napsal „The Green Door“,
a řekne…
„To je můj riff.“
Na světě jsou pořád tři z Beatles,
ale skupina už neexistuje.
Mohli bychom hrát jako Paul, George a Ringo,
ale ne jako Beatles.
Přichází Beatles!
Beatles tu budou pořád,
na deskách a ve filmech a na videích a v knihách,
a ve vzpomínkách a myslích lidí.
Skupina Beatles se stala samostatnou entitou,
podle mě existuje bez nás.
„Hraj hru zvanou ‚Bytí‘ až do konce počátku.“
To je z „Tomorrow Never Knows“.
Jedem.
Byl to pro mě vážně hezký den.
-Ale musím jít. -Taky mě to bavilo.
-Spěchám na letadlo. -Nemusíme tě vidět
-dalších 40 let. -Jo.
Tak to můžeme uzavřít, a…
Ne, byl to moc hezký den. Díky za pozvání, Georgi.
Děkuji.
Bylo to vážně krásné a dojemné.
Rád s vámi dvěma trávím čas.
České titulky Barbora Lutovska