Okay?
Kan de andre drenge tage hovedtelefoner på, Paul?
John, tag hovedtelefoner på.
I 1991, 21 ÅR EFTER THE BEATLES' OPLØSNING,
BEGYNDTE DE TRE RESTERENDE PÅ ANTHOLOGY.
-Hallo? Er den tændt? -George?
-Bare smid dem ind et sted. -Nej, jeg synes…
-Bare råb, når vi starter. -Vi ruller nu.
-Byg den op i starten. -Du tæller den ind.
Starten er ændret nu. Okay?
-Jeg sænker mikrofonen. -Klar?
ANTHOLOGY FORSØGTE AT VISE HISTORIEN
GENNEM BILLEDER OG EGNE ORD.
En ren start.
En, to, tre, fire.
Filmer I?
Hvad sagde jeg til dig?
Tak.
Man kan ikke holde fjolserne væk.
Hej.
I MAJ 1995, EFTER FIRE ÅRS ARBEJDE,
MØDTES PAUL, GEORGE OG RINGO I ABBEY ROAD-STUDIERNE.
NI
Tror I, The Anthology kunne have været blevet lavet i 1975?
Nej, det kunne den ikke.
Nej. Det kunne først gøres nu.
-Vi lå i krig dengang. -Vi talte ikke sammen.
Og hvis vi havde lavet det dengang,
havde det ikke været ligeså interessant
som at lade det ligge i 20 år.
-Fem og tyve. -Åh, ja.
For noget tid siden, da vi var færdige med vores forretningsproblemer,
besluttede vi os for, at vi ville prøve
at fortælle den definitive historie om The Beatles. Andre havde forsøgt.
Vi tænkte, den skulle fortælles indefra
i stedet for at blive set udefra.
Vi havde hørt den fra alle andre. Nu kan I høre den fra os.
Paul, George og mig. Og gamle klip af John, naturligvis.
En beskrivelse af, hvordan vi følte, det var at være en Beatle.
Okay?
Det blev et projekt, vi arbejdede på i bidder gennem årene,
og i de sidste par år begyndte vi så at lave interviews.
-Okay? Vend. -Ja, jeg filmer.
Og så byggede vi historien rundt om vores minder.
Hvor var vi? Stil spørgsmålet igen.
Første udgave af det her var i 1970.
Så længe har det ligget.
Og så brød det sammen. Og Neil var involveret.
Neil Aspinall var involveret fra starten. Han styrede det.
Men vi kunne ikke håndtere det.
Alting sker til sin tid.
Jeg ringede bare til dem og sagde, at alle andre…
NEIL ASPINALL CHEF FOR APPLE
…og deres onkler lod til at have skrevet eller snakket om The Beatles.
Og at måske, for vores egen skyld,
skulle de fortælle deres egen historie.
Ikke? Vi ville lave optagelser og ende med en hel film.
Det var vist i starten af '70'erne. I '70, '71.
Jeg indsamlede alle optagelser, jeg kunne finde fra alle steder,
og vi lavede en dokumentar eller en film
uden interviews med The Beatles.
Og så lagde jeg den fra mig.
Neil havde sammensat stort set alle optagelser,
vi selv havde filmet eller ejede af os selv,
og alle optagelser, han ellers kunne skaffe.
Og han havde sat det kronologisk sammen,
og det blev foreløbig kaldt The Long And Winding Road,
men det var i '71, da vi havde fået nok af det hele.
Og jeg er glad for, det ikke skete før nu. Det har været rart for os
og for offentligheden bare at glemme The Beatles lidt
og lade tingene falde til ro
og komme tilbage til det nu med et friskt blik på det.
Der var en, der…
Åh nej.
-Ja. -I de sidste fire år,
for vi har faktisk arbejdet på det i de sidste fire år,
har vi fået det okay.
Vi var igennem stadier, hvor vi tre
hilste på hinanden i forskellige situationer,
restauranter, kontorer.
Og så begyndte vi arbejdet sammen.
Og det ender jo med, at vi indspiller sammen.
Allerede 21 minutter for sent.
Hvad vil du gøre? Trække mig i løn?
Hvad er det?
-Goddag. -Goddag, George.
-Hej, mand. -Hej, Paul.
-Goddag, Neil. -Alt vel?
Goddag, George. Ganske godt, tak.
Godt at se dig. Rigtig godt.
Hallo, vegetarisk læderjakke?
-Ja. Det er det. -Ja.
Og støvlerne er vegetariske læderstøvler.
-Hej, skat. -Hej, søde.
-Vil du have et kys? -Ja. Jeg kan godt lide et lille møs.
Hvordan går det?
Åh, nej!
-Hej. -Skønt, tak, ja.
-Hej. -Barbara, hvordan går det?
Goddag, skat.
Godt, alle pigerne er her.
-Goddag. -Kys. Kys. Goddag.
Kan jeg være med, Paul?
-Der er I. -Her er vi. Hvordan er lyset?
Skønt. Kan I gøre noget spændende, tak?
En, to…
Det bragte mange gode minder tilbage,
og det gav mig mulighed for at hænge ud med Paul og George igen.
Det bedste var, når vi sad sammen.
Det var vist forkert. Det var da ikke sådan, den var.
Vi kunne byde ind. "Hvad?"
"Kan I huske den?" "Nej." "Jo, nu kan jeg godt huske den."
-Hvem er det? -Det er John.
-Er det? -John Lennon fra The Beatles.
Det gode ved The Anthology er, at det er os fire.
Selvom John ikke er her, så er han her stadig.
Han er repræsenteret. Han taler.
Ja, det er gamle interviews. Men det gør intet. Han er der.
Hans synspunkter bliver hørt.
Folk kræver, at man tænker, hvor lang tid vi kan holde.
Det kan man ikke sige. Man kan være arrogant og sige,
"Vi holder ti år endnu."
Men så snart det er sagt, tænker man, vi er heldige, hvis vi holder tre måneder.
Det var interessant at mødes igen.
På en måde har jeg ondt af John,
for The Beatles havde så mange gode stunder,
men vi gennemgik også nogle turbulente tider.
Og som alle godt ved, da vi gik i opløsning,
var vi alle sammen lidt trætte af hinanden, men…
Ringo, Paul og jeg, vi har haft mulighed for
at slippe taget i det
og lade det hvile i fortiden og finde sammen igen
i et nyt lys.
Og jeg har lidt ondt af, at John ikke fik den mulighed.
Jeg tror virkelig, han ville have nydt den mulighed
for at være sammen igen.
Vi har haft tid nok til at trække vejret, og det føles meget lettere
at se det på afstand nu.
Vi startede med at ville fortælle den definitive historie om The Beatles
og endte med at indse, at det nærmest var umuligt
at fortælle den fulde historie,
for folk ser tingene fra forskellige vinkler.
The Beatles Anthology er så meget af The Beatles' historie,
som vi kan indfange.
Hvis jeg lavede min Anthology, ville den være anderledes.
Jeg ville have nogle andre ting i den.
Ligesom George, ligesom Paul.
Sådan er det bare.
Sagen er jo, at alle ser livet,
mens det leves, gennem deres egne øjne.
Og når man har en situation som historien om The Beatles,
havde alle deres egen idé om, hvad der skete.
Jeg fandt ud af mere, end jeg vidste om de andre gutter, fra the Anthology.
Det er som erindringer, pludselig er man tilbage.
Der er de, historiens mest hippe band.
I starten, da jeg kom med,
var Paul den eneste, der sov med mig.
Der var faktisk en lille ting i det der.
-Jeg var aldrig så fordomsfuld. -Nej.
-Jeg, jeg tænkte, det var bedst… -Var det?
…for da du kom med,
og du var den nye fyr…
-Klart. -…og ingen…
Jeg tænkte, hvis jeg hænger med dig,
vil de alle sammen bare, du ved.
Så jeg tænkte, det ville være godt…
-At sætte ham sammen med Paul. -Ja. Fordi…
-For så ville det være okay. -Ja, det ville være…
Jamen… Så ændrede det sig. Det kunne være hvem som helst.
Så var det os. Bagefter var det os.
John og jeg… Vi var ikke…
Det var så godt. Man bor på værelse
med en ven og lærer hans vaner at kende.
Du gik altid sent i seng, ikke?
-Jo. -Du kunne ikke sove.
Så du havde altid… Han havde lyset tændt,
-så du sad og… -Jeg var mørkeræd.
Stakkels knægt. Han sad med lyset tændt,
og man måtte sove sådan her, for man kunne ikke bede ham slukke.
Men det var godt.
Man lærte hinanden at kende.
Det lader til, at når koncerten slutter,
så begynder problemerne.
Prøver I bevidst at skabe den her skrigende reaktion?
Nej, vi ankommer bare til stedet,
og de står altid og venter.
Og når vi spiller koncert, siger politiet altid:
"I skal ikke kigge ud af vinduet, det ophidser dem."
Hvad?
Vi var stresset fuldstændig i bund.
Vi havde været igennem enhver form for tumult og trængsel
i hver en by, hvor vi kom, var der en eller anden tumult.
Larmen, folk der skreg af os hele tiden,
og at sidde indelukket i et lille rum eller et fly eller en bil.
Men vi tænkte ikke så meget over det, for det foregik jo løbende.
JOHN LENNONS STEMME
Det foregik for os, og det var svært at se,
for vi var midt i det og blev skubbet fra sted til sted.
Det var en vanvittig tid, men en fantastisk tid.
Jeg havde virkelig en skøn tid,
men det var vanvid.
Vi var heldige, at vi var fire
til at tage presset.
Vi holdt sammen på hinanden,
og der var tider, hvor én af os blev vanvittige.
Men de andre tre kunne få os tilbage.
Jeg var enebarn,
og pludselig havde jeg tre brødre.
Vi var tæt knyttede. Vi passede på hinanden,
og det var fantastisk for mig.
Vi havde hinanden til at opløse al den stress.
Og fra vores opvækst i Liverpool havde vi vores humor,
der var enormt vigtig, så vi havde det også altid sjovt.
Men der kom et tidspunkt, hvor det bare var blevet for meget,
og jeg tror, at en væsentlig faktor
i opløsningen af The Beatles, var stress.
Vi ville bare ud af det.
Finde lidt fred.
Da de brød med hinanden, sagde John: "Det føles bare…
Hvad vil I have? Vi gav vores liv til det her",
på bekostning af næsten alt andet
gennem hele deres ungdom.
Det er slut.
Lad os gå i gang med noget andet.
Og så ser man tilbage på det og tænker,
"Hvordan gjorde jeg det?
Hvordan kom jeg dog igennem det?"
Alt, vi gjorde, synes jeg var med en god hensigt.
Sådan føles det stadig i dag.
Det handler altid om musikken,
om personerne. "All you need is love."
KÆRLIGHED
Ja, stop den. Sådan. Den del var rigtig god.
Tak, John. Fint. Det bliver vist
rigtig godt som kor.
-Vi får musikerne ind nu. -Tak, George.
-Og vi tager et take til. -Godt, godt.
Okay. Kør båndet, tak, Richard.
Jeg føler helt bestemt, at vi havde noget helt anderledes,
selvom det måske kun var vores attitude.
Det er bare det der strejf af magi,
man får, når man sætter bestemte mennesker sammen,
så opstår der ild eller dynamit.
Det var bare små tilfælde.
De sjove frisurer, og så kom de sjove jakker
og de sjove støvler.
Vi var egentlig ret simple og… naive.
Et spørgsmål. Skal I klippes?
-Nej. Nej, tak. -Niks.
Jeg blev klippet i går.
Jeg kan huske, da John
fyldte 21 år og fik 100 pund af sin onkel,
der var tandlæge i Edinburgh.
Det var meget avanceret.
Vi havde aldrig kendt til nogen,
der havde en tandlæge i familien.
-Eller nogen med 100 pund. -Eller 100 pund.
Jeg har stadig aldrig fået
100 pund til min fødselsdag.
Hundrede stærke!
Men John fik 100 pund, så han sagde, "Hvad skal vi lave?"
For vi vi hang ud sammen. Så vi ville tage til Spanien
og bruge de 100 pund. Vi kom kun til Paris.
Vi tomlede.
Vi rendte ind i Jürgen, der var vores ven gennem Astrid,
og Jürgen og Klaus.
Vi mødte Jürgen og sagde, "Flot hår.
"Kan du ikke klippe os på den måde?"
Så han sagde, "Er I sikre på det? Du ved, måske…"
-Halløj, sømand! -Ja, kom,
vi er jo på ferie i Paris.
Så han gjorde det, og vi kom tilbage til Liverpool,
mig og John med håret sådan redt fremad,
som du sagde,
og alle skumlede lidt over det,
men vi holdt fast i det.
-Lyder godt. -Og du redte det fremad.
Ringo havde en grå tot deroppe under
-fra han var barn. -Stadig.
Altså, han måtte få det lavet for at komme med i bandet.
Men når han redte det fremad,
-så man ikke den grå tot. -Han havde også skæg.
-Skægget måtte af. -Af med skægget.
-Ellers var jeg ikke med. -Og han skulle…
Vi ville se ansigterne.
Vi så faktisk et band fra London i Hamborg.
Og et af dem havde de her støvler
med en spids tå og en cubansk hæl,
og vi tænkte, "De er gode.
Hvor har I dem fra?"
Han sagde, "Anello and Davide's." Så vi besøgte Anello and Davide's
og købte støvlerne, og senere hen tænkte vi,
"De laver dem, men vi kan få lavet vores egne."
Det var en balletbutik.
Så dem, der blev til Beatle-støvlen,
var som dem, vi fik lavet, men de originale
havde en elastik ned ad siden og…
Ja. Det var en balletbutik, ikke?
Anello and Davide var ballet,
de lavede balletting og skørter og sko. Man kunne…
Det var der, pigerne gik hen.
Så vi fik lavet vores Beatles-støvler,
-og der var små… -Vi fik lavet skørter.
…damer med deres børn.
Her er fire af de flinkeste unge fyre, vi har haft
på scenen her. The Beatles. Kom med dem!
De her ting bliver til historie,
og nu hvor det er 30 år siden,
bliver det hele ret legendarisk,
måske lidt for legendarisk til vores smag,
for vi lever stadig med det. Men det er skønt,
især med de yngre mennesker,
når de siger, "Wow, I er gode live, mand."
For de ved, hvor svært det er at stå deroppe
og spille live og synge godt.
Jeg ville bare være med i et band.
Jeg ville ikke have et job, og jeg aner ikke,
hvad jeg havde lavet, hvis ikke det her var sket.
Men da jeg var 17 år, var jeg i Hamborg,
og da jeg fyldte 23, havde vi lavet Sgt. Pepper.
Vi spillede konstant.
Det var det, vi ville. Det var vores drøm, da vi var unge.
Drømmen om at blive så berømt var aldrig målet for mig.
Jeg ville bare gerne spille med virkelig gode folk.
Og resten hørte bare med.
Tag den så, brormand. Ja.
-Sådan. -Du godeste.
Et spørgsmål?
Da vi skulle lave vores første plade,
havde vi spillet så meget, vi kunne optage det på en dag.
Det var her, vi gjorde det,
fra 10.30 til 22.30 om aftenen.
Der indspillede vi vores første album. På en dag.
Da vi først kom ind i kontrolrummet og fik lidt magt,
var det virkelig spændende at komme herind.
Det var som en stor legeplads.
-Hvad skal vi lytte på, George? -Han henter båndene.
-Alle sammen. -Hvilket take?
Alle sammen.
-Første take. -Der er kun tre.
Første take er sært.
-Spil det sære take. -Ja, hør det…
GEORGE MARTIN PRODUCER
Det er, som om trommerne og guitaren spiller halvt tempo.
Det blev lettere at eksperimentere,
for vi havde haft et par hits. Det var nøglen.
Det er sandt.
Nøglen var vores succes.
Og derefter var det, "Kom ind, gutter."
-Ja. -"Godt at se jer igen."
Og da vi fik mere og mere succes,
blev vi gradvist i stand til
at afprøve nogle langt ude idéer.
Og George var frisk på at prøve.
"Har I flere idéer?"
Der er kun to grundlæggende spor.
Det er 1 og 3.
Super.
Alt det der undervands-halløj.
Vi burde sætte tempoet op og høre, hvad det var.
-Hør lige trommerne. -Lyder fedt.
Totalt anderledes.
Der er sækkepiben.
Og der er 2. Der er intet på 2 og 3.
Hør guitaren, der er sat ned i tempo.
Det har været en lidt traumatisk tid
at skulle høre alle de takes igen. Også for dem,
for de har måttet genleve deres liv.
Paul sagde til mig, "At høre os, som vi var
for 30 eller 25 år siden, og høre os sludre sammen,
er en mærkelig oplevelse.
Det er som at kigge i en gammel scrapbog, men det bringes virkelig til live."
En, to, tre, fire.
George? Hvordan lød den sjove ting i bassen?
Lød det godt eller var det bare noget herligt lort?
Det er ti års optagelser.
Det har været en rejse i tid.
Vi har lyttet til hver optagelse af hver eneste sang
og har genoplevet de tider,
og vi har fundet frem til nogle interessante sager.
En del af de første takes på de fleste numre er interessante.
At se hvordan sangen udviklede sig og ændrede sig.
I nogle tilfælde startede de temmelig anderledes
end de udgaver, som alle folk kender.
Så vi løfter på en måde sløret for Beatles' måde
at lave deres plader på.
-Det var breaket. -Sådan skal det lyde.
Nu kommer der noget seriøs musik her.
-Hvad sagde du, er det 3? -Tambulierne er inde!
Hvad har vi der, George?
-Jamen, vi har… -Det her er versionen nu.
Al rytme ligger på 1.
-Ja. -Vokaler på 3.
Med tamburaen.
Og på spor 2 og 3…
har vi forskellige bånd-loops og din guitar og tambura.
Jeg kan huske, jeg kom med en række loops,
og vi satte dem op på maskiner rundt om i studiet.
Men husker du ikke? Det her er de grundlæggende fire spor.
Men så kom delen, hvor de lavede hele mixet.
Se der?
Det blev ikke brugt, vel?
Lige der.
Jeg tror, at én af de bedste ting ved studiet her,
og EMI's opsætning, var, at de altid havde
millioner af instrumenter, som nu,
flygler, små, sære klaverer og spinetter.
Alle dem, du har i dit studie.
Ja, de er endt i mit studie nu,
for de ville af med dem her.
Og nu har jeg dem.
Og det tror jeg, var én af grundene til,
at vi havde så interessant en instrumentering på Beatles' plader.
Havde det ikke været her, havde det været guitar, bas og trommer.
-Lidt fesent. -Guitarsolo…
på samme spor som vokalen.
Drop ind.
Den harmoni husker jeg heller ikke.
Nogle af folkene her, teknikeren for eksempel,
ville altid forsøge at smutte kl. 17.30.
Og vi var jo i gang med at ville skabe noget historisk.
Og Mal, vores roadie, han havde en kæmpe tekande,
en stor tekande i aluminium, og han gik ud og…
Jeg kan huske, han lavede en kande te,
og vi hældte amfetamin i teen.
Og så stod han deroppe med George Martin,
og jeg tror, det var Geoff Emerick, og gav dem den te.
Fordi de sagde jo, "Må vi godt gå hjem nu?"
"Nej, din idiot. Snup en kop te."
Og…
Og lige pludselig blev de hængende
til klokken elleve om aftenen.
Og de ville ikke hjem.
-Nej. -De gad ikke gå.
De ved det ikke, før de ser programmet her.
George er ikke kommet ned, George Martin.
-Nej. -Han sidder der stadig.
Der var en fyr, der kunne lave et bånd til én.
-Eller de gav dig… -Som et bånd.
-…et lille mix. -En optagelse.
-Ja. -På et lille bånd, sådan,
eller på en blyant, viklet om en blyant.
Og da der kom kassettebånd, fik vi små Phillips-kassetter,
og man satte dem i mixerpulten
og hørte dem på højtalerne.
-Ikke god kvalitet. -Nej.
Men nok. Jeg husker at køre hjem
i bilen, mens jeg hørte, "Please Mister Postman."
Det var fantastisk.
En, to, tre, fire.
Vi mødte altid op her, når Paul ringede.
-Han ringede altid. -De tænkte altid,
at jeg var arbejdshesten. Jeg kan huske
på Let It Be, at vi holdt møde,
vi sad der, og vi havde ikke arbejdet
i et par måneder. Jeg sagde, "Fint!"
Han havde ikke flere skønhedskonkurrencer at være dommer i.
Der…
Jeg var dommer i en del konkurrencer det år.
Jeg husker at sidde i Apple og sige,
at vi burde lave en film eller noget.
Det ville være en fed idé. Alle var bare sådan, "Hvorfor dog det?"
Og til sidst sagde John, "Nu forstår jeg. Han søger arbejde."
Jeg sagde, "Ja. Det ville dejligt at arbejde."
HER ER E.M.I. HVOR DE INDSPILLER
Det ser korrekt ud.
Det er sandt. Vi kunne sidde længere i haven end dig.
Jeg kunne godt lide The Beatles og at arbejde med dem.
Det skammer jeg mig ikke over.
Det er det, jeg elsker i livet, at lave al den musik.
Næste omgang.
Det var det. Mere får I ikke.
Jeg var ude i verden, og en journalist spurgte,
"Er The Beatles sammen igen?"
Eller… "Skal The Beatles spille…"
Og jeg måtte give et svar på det.
Så svaret blev, "Ja, altså, det kan være,
at vi tre laver noget baggrundsmusik
eller instrumentalmusik til en ny Beatles-ting, vi laver,
den her Anthology-dokumentar."
Det var det, jeg tænkte, ville ske.
Der var delt forskellige idéer om,
at vi kunne lave baggrundsmusikken
eller skrive en ny sang.
Vi havde altid en regel mellem os tre,
eller os fire dengang, at hvis én af os ikke var ombord,
skulle det ikke udsendes som The Beatles.
Hvis vi skulle lave noget, os tre,
lige så interessant, som det kunne være,
og så godt, som det sikkert kunne blive,
ville det alligevel være åbenlyst at have John med.
Så med det i tankerne var den følgende tanke naturligvis,
"Hvad, hvis der er et bånd med John?"
Det var vist Paul, der spurgte Yoko,
om der var noget af Johns musik, der aldrig blev udgivet?
Måske kunne vi bruge det.
Og hun sendte os tre bånd, og sådan startede det.
Jeg mindes, og I har sikkert
tre eller fire versioner af det her,
men Jeff Lynne og jeg
vi havde det her band, der hed the Traveling Wilburys.
Og Roy Orbison var med.
Og så døde Roy Orbison. Ingen kan erstatte Roy, som Roy,
men vi overvejede en anden person.
Og så tænkte vi på Elvis,
og der var nogen, der havde talt med Elvis-organisationen,
og de var vilde med idéen om, at Elvis var med i the Wilburys.
Idéen var at bruge Elvis' stemme på en flersporsmaskine
og så genindspille hele grundlaget,
ændre akkorder, ændre melodi, hvad som helst,
og endda teksten.
Og så skulle vi synge sammen,
og når så omkvædet kom, skruede vi op for hans spor,
og der skulle Elvis så komme ind og synge omkvædet.
Vi fik det aldrig gjort, for på det tidspunkt
virkede det lidt gimmick-agtigt på mig.
Men jeg talte med Yoko og fortalte om den idé,
og hun sagde, "Jeg tror, jeg har et bånd med John på."
Jeg blev sendebud,
hentede båndet og talte med Yoko om, hvad vi håbede at kunne gøre,
og bad hende om at give os en masse frihed
og ikke lægge for mange regler indover.
Bare lad os give det et forsøg. Hvis du hader det, dropper vi det.
Så det var altså den nye aftale,
og det gjorde mig meget mere spændt,
for nu var det virkelig sådan, "Wow, det er umuligt,
for John er død, men nu kan vi spille med ham igen."
Tanken om, at vi skulle lave det sammen,
var virkelig, virkelig mærkelig,
for vi havde set hinanden og sludret og lavet kamera-ting,
men nu skulle vi faktisk til at spille.
Og det føltes som et kæmpestort træk
for os tre,
for vi var fire i det band,
og vi var nødt til at overkomme det svære i,
at selvom John kom ud af højtaleren,
er han her ikke længere. Så… Det var en virkelig tung tid for mig.
Jeg havde sagt til dem,
lad os forestille os, at John bare er taget på ferie,
og han har ringet og sagt,
"Vi har næsten færdiggjort pladen. Men hør,
der er en sang, jeg godt kan lide, men den er ikke færdig.
Gider I lave den færdig? Jeg stoler på jer."
Det var nøgleordet
i det scenarie, vi opfandt for os selv.
"Jeg stoler på jer. Gør, som I plejer.
Tag det roligt og gør det."
Så med det i tankerne tog vi i studiet.
Sådan.
Flot dag.
Fantastisk dag, lad os komme i gang.
God, hurtig ankomst.
Vi havde en kassette, "Free As A Bird".
Det var virkelig dårlig kvalitet. Kun i mono
med John og klaveret på samme spor,
hvilket man normalt aldrig ville bruge.
Man tænker bare, "Det kan vi ikke."
Men sangen var så stærk,
at vi overkom de tekniske vanskeligheder,
eller Jeff Lynn, der producerede, gjorde.
Hvor mange producere skal der til for at skifte en pære?
-Atten? -Hvad tror du selv?
Det ved jeg ikke. Hvad tror du?
George foreslog, at…
JEFF LYNNE PRODUCER
…jeg måske kunne arbejde på de nye sange til The Anthology.
Og jeg var i syvende himmel.
Teknisk set var det praktisk talt umuligt at udføre.
Jeg måtte bruge et par uger på blot at rense dem digitalt.
Det var enormt svært, for når nogen fremfører
noget på klaver og synger til,
for eksempel en ny sang, de har skrevet,
er det praktisk talt umuligt at have det helt jævnt i tempoet.
Det tog timevis at rette det op,
for det var på kassettebånd uden noget tempo,
for det strækker sig jo.
Der var meget båndsus og støj, så Jeff måtte arbejde virkelig hårdt.
Han gjorde det fantastisk.
Derefter kunne vi lægge det på en 24-spors båndmaskine
med et metronomspor, så vi kunne spille sammen med det,
for vi stod jo ikke os fire derinde og gjorde det.
Det var følelsesladet at høre båndet for første gang.
Og vi måtte naturligvis studere det nøje
for at kunne gøre noget. Det var følelsesladet.
Jeg advarede Ringo, "Du må hellere have lommetørklædet klar,
når du lytter til det her."
For det er heftigt at høre vores gamle ven
synge denne her lille sang, ikke?
Alene at høre båndet, vi havde modtaget, var ret følelsesladet.
Og så gik vi i studiet, og det var svært i et stykke tid.
Altså, han er her ikke. Vi er her alle sammen. Hvor er John?
Men vi måtte forbi det.
Vi klarede det ved at tænke, han var gået til frokost,
eller han drikker en kop te.
John? Gider du sætte vand over?
Det er, som om der står
-en tom stol… -Der er en plads.
…hvor han plejede at være.
Jeg må have været én af dem, der kendte John bedst
i hele hans liv. Jeg må have været i top-tre.
Og jeg ved, hvordan han arbejdede. Jeg ved, hvad han kunne lide.
Jeg ved, hvad han kunne lide ved musik,
i hvert fald i vores periode sammen,
og han ville have været vildt henrykt over det her.
"Free As A Bird" var en halv sang.
Båndet, vi fik fra Yoko.
Jeff og os tre
lagde et grundspor med en masse huller i.
Og så skulle vi ellers udfylde sangen.
Så den blev virkelig skrevet af alle.
John færdiggjorde aldrig midterdelen. Hvis du hører hans demo,
spiller John også nogle helt anderledes akkorder i den.
Normalt, når nogen kommer ind i studiet og siger,
"Jeg har en sang, der ikke helt er færdig endnu,
hvad synes I?", så begynder man at spille,
og historisk set ville vi så sige,
"Vent et øjeblik. Jeg er ikke helt sikker på den akkord.
Hvad med at prøve denne her?"
Så vi tog os den frihed at gøre det.
Så færdiggjorde vi teksten
og producerede faktisk sangen
og lagde John ind i den.
Det er cool, hvis den ender sådan.
Jeg husker næsten på John hver dag, eller tænker på ham,
for han var så stor en del af mit liv.
Og jeg er på en måde så stolt af at have kendt ham
og af at have været en stor del af hans liv,
så de fleste dage tænker jeg på ham på den ene eller anden måde.
Men da vi lavede The Anthology, lavede musikken,
var han rent faktisk i mine ører, mens jeg sang.
Det er længe siden, jeg faktisk har gjort det.
Det var som de gamle dage.
Fortsæt!
Er den optaget?
Det er et fantastisk Beatles-nummer, og for mig,
efter at have været væk så længe…
jeg hørte det, og jeg tænkte, "Det lyder fuldstændig som dem."
Jeg havde fjernet mig fra det i så lang tid,
at jeg lyttede til det som en udefrakommende.
Og det lyder som dem. Det er fantastisk.
Jeg tror, det er forbindelsen mellem de fire,
som i en suppegryde. Det er det, der skaber det,
med den blanding af de fire mennesker.
Hvis man fjerner en ingrediens, kan det være meget lig,
men smagen er ikke helt den samme.
Førstevalget var "Free As A Bird",
som vi lavede i februar '94.
Og så lavede vi ikke det store
udover at sammensætte The Anthology, indtil februar '95.
Okay.
Vi gik i studiet igen med "Real Love".
Ja, det var en fejl.
-Flot, Paul. -…er næsten klar nu.
Giv os et E, John.
Ved du hvilken solo, jeg elskede harmonierne på?
På "Come Together".
-Ja. -Den der slags…
-Det er lidt… -Det lød lidt som…
Ja, det kunne godt være i det register.
Men en oktav højere.
Men hvad end, den del skal spilles på,
en anden ting, der går opad, mens…
de bare fortsætter.
Og så er der de "Real love"-harmonier.
De samles og driller godmodigt hinanden,
og inspirerer hinanden.
Det er fedt.
Og så synger de, og så er det The Beatles.
Der er det. Det er den lyd.
Der er en særlig harmoni.
Vi klikker virkelig let sammen.
Du ved, så lyder det bare som The Beatles
uden den store anstrengelse.
Da George og jeg sang harmonierne,
sagde Ringo, da vi kom tilbage i kontrolrummet,
"Det lyder fuldstændig som The Beatles".
Og der var et mærkeligt øjeblik, hvor man tænkte, "Gud, ja",
for det var så længe siden, at man bliver en eks-Beatle.
Men når man kommer tilbage
og arbejder på denne her Anthology, så er man i bandet igen.
Det er indiskutabelt.
Vis dem akkorderne, Jeff. Lad os få gang i sagerne.
Paul, vil du ned på…
En, to, tre.
Fire!
Okay. Det fungerede vist.
Vil du have den med hele…
eller har vi den?
Det er fint. Tonen i min stemme var lidt…
Den matcher ikke helt Johns, vel? Den er lidt for…
Ja. Men jeg kan prøve at ramme hans stil
lidt mere.
Paul, kan du ikke også tage den første en gang til?
Det lød super.
-Lyt på det. -Ja!
Det lyder fuldstændig som dem.
Nu lyder de som de skide Beatles igen.
Ja, de gør.
Det ville jo være godt, om vi havde en tredje,
hvilket vi faktisk har.
-Ja? -Ja.
En anden idé kan være at komme ind med trommer.
Men Johns vokal
-skal dækkes med… -Ja.
Vi havde en sang i kikkerten, der hed "Now And Then".
Bare en ren E?
Den skulle skrives om.
Det havde krævet stor tålmodighed med os.
Og Yoko, for eksempel,
skulle have tilladt os at klippe det i bidder.
Ja. Så kommer der en D-akkord.
I stedet for at få resten af omkvædet,
kommer vi ud i midten.
Men den kræver så meget,
at vi er lidt bange for at tage fat i den.
Bevægelses-blokering?
Hvornår får vi lov at sove?
-Godt spørgsmål, George. -Den onde har ingen fred.
Kom så. Spol lidt tilbage. Og så lytter vi,
men med alt, der er på båndet, på samme tid.
Det var tidsnød, for først ville vi lave tre sange,
men det kunne ikke lykkes for alle
at være samlet i så lang en periode.
Derfor besluttede vi at færdiggøre den, der var mest færdig.
Ja, så gør vi bare den færdig.
Vi arbejder på den, og så…
Få den gjort færdig
og så gå tilbage til den anden næste gang.
Muligvis.
Tredje vers.
Med alle andre ville det her være slutningen.
Men med The Beatles skal man være påpasselig, ikke?
Måske gør de det.
Der er altid en overraskelse henad vejen.
Måske går den ikke væk.
Det er noget helt særligt.
Når man finder nogen, man kan tale med, er det særligt.
Når man finder nogen, man kan spille musik med, er det virkelig stort.
Jeg tror, de fleste musikere søger hele livet
efter den perfekte trommeslager, den perfekte bassist,
den perfekte guitarist,
den perfekte vokalist at synge med, at matche med.
Så jeg følte mig privilegeret.
-Ja, okay. -Det er tempoet, ikke?
Ja.
Det rigtige tempo Det rigtige tempo
Det her er helt bestemt en kulmination af noget.
Altså, vi har fortalt vores historie.
Jeg ved ikke, om det betyder, at det er slut.
Jeg vil ikke tro, der er mange numre med John tilbage,
så der slutter den lille tråd vel.
Jeg tror ikke, vi tre er interesseret i
at tage ud og spille sammen,
for der ville være et hul på scenen…
der ikke kan udfyldes.
Eftersom vi ikke finder sammen igen…
Paul og jeg tager en stadiontour næste år…
-Mudwrestling. -…sammen.
Mudwrestling. Det tror jeg faktisk, bliver godt.
Jeg skal være dommer.
Vi får nok besøg af fyren, der skrev "The Green Door",
der kommer og siger…
Ja, "Det er mit riff."
Der er tre Beatler tilbage, men altså,
bandet er her ikke længere.
Vi kunne tage rundt som Paul, George og Ringo,
men ikke som The Beatles.
Her har I The Beatles!
The Beatles er… Jeg tror, de vil fortsætte
på de plader og film og videoer og bøger
og i folks erindringer eller tanker.
The Beatles er bare blevet sin helt egen ting nu,
og The Beatles eksisterer uden os.
"Spil spillet 'Eksistens' til slutningen af begyndelsen."
"Tomorrow Never Knows".
Lad os gå.
Jamen, det her har været en virkelig god dag for mig, gutter.
-Men jeg må afsted. -Stor fornøjelse.
-Jeg skal nå et fly. -Vi behøver ikke ses
-de næste 40 år. -Ja.
Jamen, man kan slutte den her, og…
Nej, det har været en dejlig dag. Tak for husly, George.
Tak.
Det har været smukt og bevægende for mig.
Jeg kan godt lide at hænge med jer to.
Tekster af: Jakob Millung