Valmiina?
Voivatko muutkin pojat laittaa kuulokkeet, Paul?
John, laitatko luurit korville?
VUONNA 1991, 21 VUOTTA BEATLESIN HAJOTTUA
KOLME JÄSENTÄ ALOITTAA ANTOLOGIAPROJEKTIN.
-Haloo? Onko mikki päällä? -George?
-Heitä ne jonnekin. -Ei, sen pitäisi alkaa…
-Aloitetaanko? -Huutoa vain.
-Pyörii. -Tästä lähtee.
-Ja nousua alkuun. -Anna lähtölaskenta.
Alku on nyt erilainen.
-Lasken mikkiä. -Valmiina?
ANTOLOGIA OLI MULLISTAVA YRITYS KERTOA
BEATLESIN TARINA HEIDÄN OMIN SANOIN.
Puhdas alku.
Yks, kaks, kol, nel.
Kuvaatteko nyt?
Mitä sanoinkaan sinulle?
Kiitos.
Ruojia ei saa häädettyä.
Hei.
TOUKOKUUSSA 1995 NELJÄN VUODEN TYÖN JÄLKEEN
PAUL, GEORGE JA RINGO TAPAAVAT ABBEY ROADIN STUDIOLLA.
YHDEKSÄN
Olisiko antologia voitu tehdä vuonna 1975?
-Ei olisi. -Ei. Ainoastaan nyt.
-Kävimme sotaa silloin. -Emme juuri puhuneet.
Vaikka olisimme tehneet sen silloin,
se ei olisi kiinnostanut samoin kuin 20 vuoden päästä.
-Kaksikymmentäviisi. -Aivan.
Kun selvisimme tovi sitten liikehuolistamme,
päätimme yrittää kertoa
Beatlesin tarinan täydellisesti, koska jotkut olivat sitä jo yrittäneet.
Meistä oli parempi kertoa se sisältä eikä ulkoa nähtynä.
Olimme kuulleet sen muilta. Nyt sen voi kuulla meiltä.
Paulilta, Georgelta ja minulta. Ja Johnin arkistomateriaalista.
Kerromme, miltä tuntui olla Beatle.
Valmista?
Siitä tuli vuosittain pala palalta työstettävä projekti,
ja viime vuosina aloimme tehdä haastatteluja.
-Käänny. -Minun vuoroni.
Ja rakentaa tarinaa muistojemme ympärille.
Missä olimmekaan? Kysy äskeinen uudestaan.
Alkuperäinen versio oli vuodelta 1970.
Niin kauan se on ollut olemassa.
Sitten se hyllytettiin. Sitten Neil oli mukana.
Neil Aspinall oli mukana alusta asti. Hän järjesti kaiken.
Sitten meistä ei ollut projektiin.
Kaikki lutviutuu ajan vaatiessa.
Soitin heille siitä, miten kaikki muut…
APPLEN JOHTAJA
…setiään myöten olivat kirjoittaneet tai puhuneet Beatlesista.
Ja ehkä heidän pitäisi kertoa oma tarinansa.
Kieputetaan siihen filmiä ympärille, ja meillä on elokuva.
Se mahtoi olla vuoden -71 tienoilla.
Keräsin kaiken arkistomateriaalin, mitä maailmalta löysin,
ja kokosimme yhdessä dokumenttielokuvan
ilman Beatlesien haastatteluja.
Sitten panin sen hyllylle.
Neil oli koonnut kaiken materiaalin,
mitä olimme kuvanneet tai mitä vain omistimme,
ja minkä hän vain sai käsiinsä.
Hän pani ne kronologiseen järjestykseen,
ja alustava työnimi oli "Pitkä ja mutkikas tie",
mutta silloin vuonna -71 olimme saaneet tarpeeksemme.
Onneksi se tehtiin vasta nyt. Meille on ollut hauskempaa
yleisön lailla unohtaa Beatles hetkeksi,
antaa pölyn laskeutua
ja palata asian pariin tuoreen näkökulman kera.
Niin. -Neljän vuoden aikana,
jona olemme kehitelleet tätä,
se alkaa edetä.
Etenimme kolmistaan asteelle,
jossa tervehdimme toisiamme ravintoloissa ja toimistoilla.
Sitten aloimme tehdä töitä yhdessä.
Se johtaa sitten levyttämiseen.
Jo kaksikymmentäyksi minuuttia.
Mitä haluat tehdä? Viedä palkkani?
Mitä?
-Päivää. -Päivää, George.
-Hei. -Hei, Paul.
-Päivää, Neil. -Mitä kuuluu?
Päivää, George. Hyvää, kiitos.
Oikein kiva nähdä sinua.
Haloo, kasvissyöjän nahkatakkiko?
-Juuri sellainen. -Niin.
Ja saappaat ovat kasvissyöjän saappaat.
-Päivää, kulta. -Hei, muru.
-Haluatko suukon? -Pidän aina pikku muiskusta.
-Miten jakselet? -Voi ei!
-Hei. -Ihanaa, kiitos.
-Hei. -Barbara, mitä kuuluu?
Hei, kulta.
Kaikki tytöt saapuivat.
-Päivää. -Suukkoja. Päivää.
Voin tulla myös kuvaan. Paul?
-Siinähän te. -Siinähän me. Onko valo hyvä?
Mainio. Tekisittekö jotain jännää?
Yks, kaks…
Se palautti mieleen paljon muistoja
ja mahdollisti taas hengaamisen Paulin ja Georgen kanssa.
Parasta oli vain istuskelumme kolmistaan.
Taisimme tyriä. Eihän se noin mennyt.
Täydensimme toisiamme tyyliin: "Mitä?"
"Muistatko tuota?" "En." "Muistan tuon nyt."
-Kuka tämä on? -John.
-Onko? -John Lennon Beatlesista.
Hyvää antologiassa on se, että siinä olemme me neljä.
John on läsnä vaikkei fyysisesti.
Hän on edustettuna. Hän puhuu.
Olkoonkin vanhoja haastatteluja. Hän on mukana.
Hänen näkökulmansa välittyy.
Ihmiset utelevat, että kauanko tässä pysytään pinnalla.
Mahdoton sanoa. Leuhkana voisi sanoa:
"Kestämme kymmenen vuotta."
Mutta heti sen sanottuaan tajuaa, että kolmekin kuukautta on onnekasta.
Oli kiintoisaa palata yhteen.
Tavallaan säälin Johnia,
koska Beatles koki hyviä aikoja mutta myös aika myrskyisiä.
Ja kaikki tietävät, että erotessamme
kaikki olivat täynnä toisiaan, mutta
Ringo, Paul ja minä saimme tilaisuuden
unohtaa menneet
ja palata jälleen yhteen uudessa valossa.
Sääli, ettei John kyennyt siihen.
Hän olisi nauttinut tilaisuudesta olla taas kanssamme.
Olimme saaneet tarpeeksi hengähdysaikaa, ja minusta on paljon helpompaa
muistella menneitä kaukaa.
Lähdimme tekemään kaiken kattavaa tarinaa Beatlesista
ja päädyimme toteamaan, että on lähes mahdotonta
koota täydellistä tarinaa,
koska ihmiset katsovat asioita eri kantilta.
The Beatles Anthology on kattavin Beatlesin historiikki
kuin mitä voimme vain saada.
Jos tekisin omaa antologiaani, se olisi erilainen.
Sisällyttäisin eri juttuja.
Sama juttu Georgen ja Paulin kanssa.
Niinhän se toimii.
Jokainenhan näkee elämän omien silmiensä kautta.
Beatlesin kaltaisen tarinan kohdalla
monella oli varmasti oma käsityksensä tapahtumista.
Opin pojista enemmän antologian kautta.
Se on kuin muistelmateos, jossa kaikki on nähtävillä.
Siinä he ovat, trendikkäin ryhmä ikinä.
Kun liityin alussa mukaan, vain Paul nukkui kanssani.
Sitä oli oikeastaan vähän kuvioissa.
-En ollut järin ennakkoluuloinen. -Ei.
-Ei, se oli minusta paras… -Mikä se oli?
…peliliike, koska liittyessäsi olit uusi tulokas…
-Toki. -…eikä kukaan…
Ajattelin, että muutkin hengailisivat kanssasi esimerkistäni.
Siksi minusta oli hyvä…
-Työntää Paul hänen seuraansa. -Niin. Koska…
-Koska se korjaisi asian. -Niin.
Mutta sitten se päti keneen tahansa.
Hetken ajan me olimme unikavereita. Sitten me. Sitten John ja minä.
Se oli hienoa. Huonekaverina näki toisen tapoja.
Sinä valvoit myöhään.
-Niin. -Et saanut nukuttua.
Sinulla piti olla aina valo päällä,
-koska sinä… -Pelkäsin pimeää.
Poikaparka. Hänellä oli valo päällä,
eli oli pakko nukkua pää painuksissa, koska valoja ei voinut pyytää pois.
Mutta hienoa se oli.
Toiset oppii tuntemaan pikkuhiljaa.
Ongelmanne tuntuvat alkavan vasta esityksen jälkeen.
Luotteko tarkoituksella kirkumisreaktioita?
Emme. Saavumme teatterille, ja yleisö on siellä odottamassa.
Ja kun esiinnymme, poliisi varoittaa:
"Älkää katsoko ikkunasta. Se innostaa heitä."
Mitä?
Olimme tosi stressaantuneita.
Olimme kokeneet kaikki mellakat,
ja kaikissa vierailemissamme kaupungeissa vallitsi kaaos.
Melu, ihmisten kirkuna,
pieneen huoneeseen, lentokoneeseen tai autoon eristäytyminen.
Emme ajatelleet siitä liikoja, koska se oli vallitseva asia.
JOHN LENNONIN ÄÄNI
Sen tapahtuessa meille sitä oli vaikea hahmottaa,
koska olimme keskiössä saatettavana huoneesta toiseen.
Se oli hullua mutta hienoa aikaa.
Nautin ajastani kunnolla,
mutta se oli hullua.
Onneksemme meitä oli neljä kestämään sitä painetta.
Me neljä pidimme toisemme kasassa ja ajoittain teimme toisemme hulluiksi.
Mutta muut kolme toisivat yhden takaisin.
Olin perheen ainoa lapsi,
ja yhtäkkiä minulla oli kolme veljeä.
Olimme läheisiä. Suojelimme toisiamme, ja se oli minusta upeaa.
Meillä oli toisemme stressin lieventämiseksi.
Ja Liverpoolissa syntyneelle huumorintaju
oli hyvin tärkeää, joten saimme aina myös naurut.
Mutta tietyssä kohtaa mitta tuli täyteen,
ja uskoakseni suuri tekijä Beatlesin hajoamiselle oli stressi.
Jokainen halusi pois oravanpyörästä.
Saada vähän rauhaa.
Yhtyeen hajottua John sanoi:
Mitä haluatte? Omistimme koko elämämme tälle."
Lähes sivuuttaen kaiken muun heidän nuoruudessaan.
-Takaisin. -Se on ohi.
Tehdään sitten jotain muuta.
Jälkeenpäin sitä katselee ja ajattelee:
"Miten tein tuon? Miten selvisin tuosta?"
Minusta teimme kaiken hyvän eteen.
Se koskettaa nykypäivääkin.
Se johtaa aina takaisin musiikkiin ja persooniin. Tarvitaan vain rakkautta.
RAKKAUS
Sammuta. Omamme oli oikein hyvä.
Kiitos, John. Tuo kelpaa oikein hyvin taustalauluihin.
-Haetaan nyt muusikot. -Kiitos, George.
-Ja otetaan toinen otto. -Hienoa.
Kelaa nauha, Richard.
Koin ehdottomasti, että omasimme jotain erilaista,
vaikka se oli vain asenteemme.
Hitunen taikuutta tuo tietynlaiset ihmiset yhteen
ja synnyttää tulta tai dynamiittia.
Se oli oikeastaan vahinko.
Hassut kampaukset, sitten hassut takit ja hassut saappaat.
Olimme minusta yksioikoisia ja naiiveja.
Kysymys. Aiotteko leikata tukkanne?
-Emme, kiitos. -Emme.
Leikkautin eilen.
Muistan kun John
täytti 21 vuotta ja sai sata puntaa sedältään,
joka oli hammaslääkäri Edinburghissa.
Korkealentoista menoa sellainen.
Emme olleet tunteneet ketään, jonka sukulainen olisi hammaslääkäri.
-Tai jolla olisi satku. -Tai sata puntaa.
Sanon nykyäänkin, ettei minulle ole annettu synttärisatasia.
Satanen käteen!
Mutta John sai sata puntaa ja sanoi: "Arvatkaa, mitä pitäisi tehdä."
Koska siinähän hengailimme. Päätimme mennä Espanjaan
tuhlaamaan satasen. Pääsimme Pariisiin asti.
Me liftasimme.
Törmäsimme Jürgeniin, joka oli ystävämme Astridin,
Jürgenin ja Klausin triosta.
Kehuin Jürgenin kampausta.
"Voisitko muotoilla omamme samoin?"
Hän kysyi, halusimmeko sitä todella. "Ehkäpä…"
-Terve, seilori! -Olimmehan lomalla Pariisissa.
Teimme sen ja palasimme Liverpooliin.
Minulla ja Johnilla oli outo etukampaus,
ja kaikki kummastelivat sitä,
mutta me pidimme sen letin edessä.
-Nasevaa. -Kampasit omasi eteen.
-Ringolla oli hopeatukko lapsesta asti. -Edelleen.
Se piti peittää bändiä varten.
Mutta se ei haitannut, koska edestä
-harmaita ei näkynyt. -Hänellä oli partakin.
-Parta pois. -Se piti ajaa.
-Vain siten sain liittyä. -Ja hänen täytyi…
Kasvot haluttiin nähdä.
Näimme Hampurissa lontoolaisen bändin.
Sen jäsenillä oli saappaat,
joissa oli terävä kärki ja kuubalainen korko.
Ajattelimme: "Hyvät kengät."
"Mistä te saitte nuo?"
Heppu sanoi: "Anello & Davidesta". Menimme sinne,
ostimme saappaat ja myöhemmin mietimme:
"Siellä tehdään saappaita. Teetetään omamme."
-Eikö se ollut balettipuoti? -Beatles-saappaaksi nimetty kenkä
oli niitä teettämiämme, mutta alkuperäisessä
oli kuminauha sivuilla ja…
Niin. Eikö se ollut balettipuoti?
Anello & Davide teki balettitarvikkeita sekä kenkiä.
Pikkutytöt menivät sinne.
Teetätimme siis Beatle-saappaamme,
-ja siellä oli… -Tekisimme tutumme siellä.
…naisia lastensa kanssa.
Tässä neljä mukavinta nuorukaista, keitä olemme
lavallemme saaneet, The Beatles! Olkaa hyvä!
Nämä jutut haihtuvat unholaan.
Jo 30 vuotta vanhat jutut
alkavat kalskahtaa liikaa legendoilta meidän makuumme,
koska me elämme sitä. Onhan se hienoa, varsinkin nuorten suhteen,
kun he sanovat: "Vau, olette hyviä livenä."
He tietävät, miten vaikeaa on nousta esiintymään ja laulamaan.
Halusin ainoastaan olla bändissä.
En halunnut oikeaa työtä enkä tiennyt, mitä olisin tehnyt, ellen tätä.
Mutta olin 17-vuotiaana Hampurissa,
ja olimme tehneet "Sgt. Pepperin", kun olin 23.
Olimme aina soittamassa.
Sitä me halusimme tehdä. Se oli unelmamme lapsina.
Unelma kuuluisuudesta ei ollut listallani.
Halusin vain soittaa mukavien ihmisten kanssa.
Ja loppu tuli sen mukana.
Jatka sinä.
-Osaan. -Herttinen.
Saisinko sanasen?
Kun julkaisimme debyyttilevymme,
kykenimme äänittämään sen päivässä pelkän kokemuksen kautta.
Teimme sen täällä aamu klo 10.30 ja ilta 10.30 välillä.
Mutta olimme tehneet debyyttialbumimme päivässä.
Kun pääsimme valvomoon ja meillä oli hieman valtaa,
tänne oli aika innostavaa tulla.
Se oli kuin iso leikkikenttä.
-Mitä kuuntelemme, George? -Hän hakee nauhaa.
-Kaikki. -Mikä otto?
Ne kaikki.
-Aloitusotto. -On vain kolme.
Ensimmäinen on outo.
-Soita outo otto. -Kuunnelkaa tätä.
LEVYTUOTTAJA
Ihan kuin rummut ja kitara kävisivät puolinopeudella.
Tuli helpommaksi tehdä kokeiluja,
koska meillä oli pari hittiä. Se oli kaiken avain.
Totta.
Menestymisemme oli avain.
Sitten meitä toivotettiin peremmälle.
-Niin. -"Kiva nähdä taas."
Mitä enemmän menestyimme,
sitä enemmän kykenimme kokeilemaan hulluja ideoita.
Ja George oli hyvin kärkäs kokeilemaan.
"Mitä muita ideoita teillä on?"
Perusottojen raitoja on vain kaksi.
Ykkönen ja kolmonen.
Hienoa.
Ne veden alla äänitetyt.
Sitä pitäisi nopeuttaa, ja katsoa, mitä se oli.
-Kuunnellaan rumpuosuus. -Hienon kuuloista.
Täysin erilaista.
Tässä säkkipilli.
Siinä kakkonen. Ei mitään kakkosessa tai kolmosessa.
Kuunnelkaa tuota hidastettua kitaraa.
On ollut hieman traumaattista
kuunnella kaikkia ottoja taas. Heille samaten,
koska he käyvät taas läpi elämiään.
Paul sanoi minulle: "Vanhojen ääniemme kuuleminen
aina 30 ja 25 vuoden takaa sekä keskustelujemme kuunteleminen
on outo kokemus.
Kuin katsoisi vanhaa leikekirjaa, mutta se elävöityy kirkkaasti mieleen."
Yks, kaks, kol, nel.
George? Miltä se kumma bassovire kuulosti?
Kuulostiko se hyvältä vai moskalta?
Kymmenen vuoden äänitykset.
Se on ollut aikamatka menneeseen.
Olemme kuunnelleet jokaisen laulumme jokaista ottoa,
kerranneet niitä useasti ja löytäneet kiintoisia asioita.
Jotkut varhaisimmista otoista ovat mielenkiintoisia.
Niissä näkyy laulun kehittyminen ja heidän muutoksensa.
Joissain tapauksissa he aloittivat eri tavalla verrattuna itse julkaisuihin.
Raotamme siis ovea Beatlesin levynteon suhteen.
-Breikki tuli siinä. -Nyt päästiin asiaan.
Nyt meillä on kovaa musiikkia.
-Oliko tämä kolmonen? -Tanpurat saatiin mukaan!
Mitäs siinä on, George?
-Meillä on… -Tämä on aito.
Rytmit ovat ykkösellä.
-Niin. -Ääni kolmosella.
Tanpuran kera.
Ja raidoilla kaksi ja kolme
on erilaisia luuppeja, kitaraa ja tanpuraa.
Muistan saapuneeni luuppikasettien kanssa,
jotka asettelin laitteisiin ympäri studiota.
Etkä muista? Tämä tavallinen neliraitakone.
Mutta meillä on pätkä, johon miksattiin kaikki.
Näetkö?
Tuota ei käytetty.
Tuossa kohtaa.
Minusta huippupuolia tässä studiossa
ja EMI:n järjestelyssä oli ja on yhä heidän soitinkokoelmansa.
Flyygeleitä, pikkupianoja ja cembaloita.
Kaikki, mitkä päätyivät studioosi.
Ne ovat nyt päätyneet studiooni,
koska he yrittivät päästä niistä eroon.
Kyllähän minä ne otan.
Se lienee yksi syy,
miksi meillä oli kiintoisa instrumentointi Beatlesin levyillä.
Ilman sitä levyillä olisi ollut vain kitarat, basso ja rummut.
-Kliseistä. -Kitarasoolo
samalla raidalla kuin äänetkin.
Droppi.
En muista tuotakaan harmoniaa.
Eräät täällä, esimerkiksi teknikko,
yrittivät aina lähteä kotiin puoli kuudelta.
Ja me vain yritimme tehdä historiaa.
Ja roudarillamme Malilla oli iso teepannu,
puhdasta alumiinia, ja hän…
Muistan erään tapauksen, kun hän teki pannullisen teetä,
ja terästimme teen puhtipillereillä.
Sitten hän oli ylhäällä George Martinin
ja kai Geoff Emerickin kanssa tarjoilemassa teetä.
He kun hinkuivat kotiin.
"Et pääse, ruoja. Ota teetä."
Ja…
Ja he olivat ylhäällä ilta yhteentoista.
Eivätkä he sitten halunneet kotiin.
-Niin. -He eivät päästäneet meitä.
He tietävät siitä vasta nähtyään tämän.
George Martin ei ole laskeutunut pilvistä.
Hän on yhä ylhäällä.
Yksi yläkerran tyyppi osasi leikata asetaattia.
-Tai hän antoi… -Kuin kelan.
-…sekoituksen. -Avokelan.
-Niin. -Pienellä kelalla
tai kynään pujotettuna.
Kun kasetit ilmestyivät, meillä oli Phillipsin kasetteja,
joita vain tungettiin miksauskonsoliin
ja kuunneltiin kaiuttimista.
-Ei hyvänlaatuisina. -Niin.
Mutta se riitti. Muistan kotimatkalla soittaneeni "Please Mr. Postmania".
Se oli meistä fantastista.
Yks, kaks, yks, kaks, kol, nel.
Tulimme tänne aina Paulin kutsusta.
-Hän soitti meille aina. -He pitivät minua
työnarkomaanina. Muistan kokouksen liittyen levyyn Let It Be.
Istuskelimme oltuamme pari kuukautta löysin rantein.
Häneltä loppuivat tuomaroitavat kauneuskilpailut.
Olin sinä vuonna tuomarina monissa kisoissa.
Muistan olleeni Applessa ja sanoneeni, että ehkä pitäisi tehdä leffa.
Se olisi hieno idea. Kaikki kummastelivat sitä.
Lopulta John taisi sanoa: "Tajuan. Hän haluaa työtä."
Totesin, että niin. Olisi hyvä tehdä töitä.
TÄMÄ ON E.M.I. MISSÄ HE LEVYTTÄVÄT
Näyttää oikealta.
Totta. Saatoimme istua puutarhassa sinua kauemmin.
Niin. Pidin Beatlesista ja työstä heidän kanssaan.
En häpeä sitä.
Rakastan elämässä musiikin tekemistä.
-Seuraava rundi. -Tuo on osuutesi.
Kiersin maailmaa, ja toimittaja kysyi:
"Onko totta, että Beatles palaa yhteen? Tai vastaavaa.
Ja minulla piti olla jokin vastaus.
Vastaukseksi muodostui: "Ehkäpä me väsäämme jotain musiikkia,
vaikka instrumentaalista, tähän uuteen Beatles-projektiin,
eli antologiadokumenttiin."
Uumoilin, että tekisimme sitä.
On esitetty eri ideoita siitä,
että voisimme tehdä taustamusiikit tai jopa uuden laulun.
Meidän kolmen välillä vallitsi käsitys,
tai silloin neljän välillä, että jos joku uupui joukosta,
emme esiintyneet Beatlesina.
Jos aioimme kolmistaan tehdä jotain kiintoisaa
ja takuulla antoisaa,
Johnin osanotto olisi päivänselvyys.
Sitä miettiessä luonnollinen ajatus oli:
"Entä jos Johnista on kasetti?"
Paul muistaakseni kysyi Yokolta Johnista julkaisematonta materiaalia.
Ehkä voisimme käyttää sitä.
Hän lähetti meille nauhoja, ja siitä se syntyi.
Oma muistikuvani on, ja tästä löytynee neljäkin eri versiota,
mutta Jeff Lynnellä ja minulla
oli oma yhtye nimeltään Traveling Wilburys.
Meillä oli siinä Roy Orbison.
Sitten Roy Orbison kuoli. Kukaan ei voi korvata Royta,
muta ehkä joku pitäisi ottaa mukaan.
Harkitsimme Elvistä, ja joku oli puhunut Elviksen perikunnalle,
joka piti ideasta saada Elvis mukaan.
Ideana oli asettaa Elviksen ääni moniraitamikseriin,
ja me äänittäisimme taustat uusiksi,
muuttaisimme säestyksiä ja sanoituksia myöten.
Laulaisimme sitten laulun yhdessä,
ja kertosäkeen kohdalla nostamme ääneen toisen kanavan,
jolla Elvis laulaa kertosäettä.
Emme ikinä tehneet sitä, koska siinä kohtaa
se oli minusta turhaa kikkailua.
Mutta kerroin ideasta Yokolle,
joka sanoi: "Minulla on kai nauha Johnista."
Minusta tuli viestimies,
hain nauhan ja puhuin Yokolle aikeistamme
ja pyysin häneltä vapaat kädet ilman liikoja sääntöjä.
Kokeilisimme vain. Jos hän ei tykkäisi, se siitä.
Se oli sitten se uusi projekti, josta innostuin enemmän,
koska tuntui mahdottomalta,
että John oli kuollut, mutta soittaisimme hänen kanssaan.
Idea siitä, että tekisimme sen yhdessä, kuulosti hyvin oudolta.
Olimme neuvotelleet ja kuvailleet,
mutta nyt aioimme todella soittaa.
Ja se oli iso peliliike meille kolmelle,
koska yhtyeessä oli neljä henkeä,
ja meidän täytyi kestää se, että Johnin ääni tuli kaiuttimista.
Hän ei ollut enää läsnä. Se oli rankkaa minulle.
Sanoin pojille: "Leikitään, että John on lomalla."
Hän olisi vaikka soittanut: "Levy on lähes valmis,
ja tässä on tekemäni kiva mutta keskeneräinen laulu.
Viimeistelettekö sen? Luotan teihin"
Se oli avainsana keksimässämme skenaariossa.
"Luotan teihin. Tehkää juttunne. Älkää vitkutelko."
Menimme studioon se mielissämme.
Onnistui.
Hieno päivä.
Upea päivä, aletaan töihin.
Hieno, nopsa saapuminen.
Meillä oli kasetti "Free As A Bird".
Todella huonolaatuinen. Se oli vain monokasetti,
jossa John ja piano kuuluivat yhdellä raidalla,
jota kukaan ei voisi työstää.
Se tuntui kelpaamattomalta.
Mutta laulu oli niin väkevä, että ylitimme tekniikan pulmat,
tai tuottaja Jeff Lynne ylitti ne.
Monta tuottajaa vaaditaan vaihtamaan hehkulamppu?
-Kahdeksantoista? -En tiedä, mitä luulet?
En tiedä, mitä luulet?
George ehdotti…
LEVYTUOTTAJA
…että työstäisin uusia lauluja antologiaa varten.
Ja olin hyvin innoissani.
Teknillisesti se oli lähes mahdoton hanke.
Minun piti viettää pari viikkoa vain selventääkseni raidat digitaalisesti.
Se oli hyvin vaikeaa, koska kun joku
pimputtelee pianoa ja laulaa,
uuden laulun sovittaminen
on käytännössä mahdotonta aikaan täsmäävästi.
Selvennystyö vaati tuntikausi,
koska nauhoitus oli kasetilla ilman tarkkaa aikaa
nauhan venymisen takia.
Jeffin täytyi poistaa paljon sihinää ja roskaääntä.
Hän teki mainiota työtä.
Sitten voimme laittaa nauhan 24-raidan mikseriin
tahtia antavan klikkiraidan kanssa,
koska emmehän olleet siellä nelistään.
Nauhan ensikuuntelu oli tunteellista.
Tietenkin sitä piti tutkia paljon,
jotta sitä saattoi käyttää. Se kävi tunteisiin.
Varoitin Ringoa, että paranee varata nenäliina
nauhan kuunteluun.
Oli näet tunteellista kuulla vanha kaveri laulamassa.
Oli tunteikasta pelkästään kuulla, että nauha oli lähetetty.
Päästyämme studioon meillä oli hetki vaikeaa.
Hän ei ollut läsnä. Olemme täällä. Missä John on?
Mutta siitä piti päästä yli.
Selvisimme kuvittelemalla, että John oli lounaalla.
Mennyt teekupposelle.
John? Haluatko panna pannun liedelle?
-Kuin yksi tyhjä tuoli… -Paikka vajaana.
…jolla hän istui.
Lienen yksi Johnin parhaiten tunteneita. Olen ainakin kärkikolmikossa.
Ja tunsin hänen työtapansa sekä kiinnostuksensa.
Tiesin, mikä innostaa häntä musiikissa yhteistyömme aikana.
Ja tästä hän olisi ollut mielissään.
"Free As A Bird" oli laulun puolikas.
Se Yokolta saamamme nauha.
Jeff ja me kolme teimme repaleisen perusraidan.
Sitten siihen piti täyttää laulu.
Se siis kaikkien kirjoittama.
John ei viimeistellyt keskiosaa. Alkuperäisessä demossa kuulee
Johnin soittavan sävelmuutoksetkin hyvin eri tavalla.
Jos joku tulee normaaliolosuhteissa studioon ja sanoo:
"Minulla on keskeneräinen laulu. Mitä sanotte?", ja sen panee pyörimään,
yleensä me sanoisimme:
"En ole varma tuosta soinnusta. Miksemme kokeilisi tätä?"
Otimme vapauden tehdä sitä.
Kun viimeistelimme sanoitukset,
me oikeastaan tuotimme sen laulun ja laitoimme Johnin siihen.
Siistiä, jos päädymme tuohon.
Muistan tai ajattelen Johnia useimpina päivinä,
koska hän oli iso osa elämääni.
Olen ylpeä siitä, että tunsin hänet ja olin suuri osa hänenkin elämäänsä.
Ajattelen siis häntä useimpina päivinä jollain tavalla.
Tietenkin antologian tekemisen ja levyn äänittämisen aikana
hän kuului kuulokkeista samalla kun lauloin.
Viime kerrasta onkin pitkä aika.
Ihan kuin ennen vanhaan.
Jatkakaa vain!
Onko tuo saatu talteen?
Se on uskomaton kappale, ja minulle pitkä tauko siitä…
Kuunneltuani sen ajattelin, että heiltähän se kuulostaa.
Olin eristäytynyt siitä niin kauan, että kuuntelin sitä ulkopuolisen korvin.
Kuulostaa ihan heiltä. Mahtavaa.
Neljän henkilön kohtaaminen
on kuin soppakattila. Kokonaisuus syntyy neljästä henkilöstä.
Kun yhden poistaa, lopputulos voi olla hyvin samanlainen,
mutta maku ei ole sama.
Ensimmäinen vaihtoehto oli "Free As A Bird",
jonka teimme helmikuussa 1994.
Sen jälkeen emme tehneet sen kummempia
kuin kokosimme antologiaa helmikuuhun -95 asti.
Hyvä on.
Palasin studiooni "Real Love" mukanani.
Tuo meni ohi.
-Taitavaa, Paul. -Olen aika valmis.
Anna E-nuotti, John.
Tiedätkö, minkä soolon harmonioista pidin? "Come Togetherin".
-Kyllä. -Se tavallaan…
-Se vähän… -Se muistutti…
Se voisi olla tuolla sävelkannalla.
Mutta korkealla oktaavilla.
Mutta se kohta voitaisiin soittaa
eri tavalla korkeammin, kun nämä soinnut…
vain jatkuvat.
Sitten on ne "Real Love" -soinnut.
He kokoontuvat yhteen, kiusoittelevat ja täydentävät toisiaan.
Tuo on hieno.
He alkavat laulaa, ja tulos on Beatlesia.
Siinä se soundi on.
Siinä on tietty harmonia.
Sovimme yhteen aika helposti.
Se kuulostaa Beatlesilta ilman suurta vaivannäköä.
Tein Georgen kanssa harmoniaosuuksia, ja Ringo sanoi meille valvomossa:
"Kuulostaa ihan Beatlesilta."
Se oli outo valaistumisen hetki.
Pitkän tauon jälkeen oli enää ex-Beatle.
Mutta bändiin paluu
ja antologian tekeminen merkitsivät jälleen jäsenyyttä.
Ei muttia.
Näytä soinnut, Jeff. Laitetaan pallo pyörimään.
Paul, haluatko mennä alas…
Yks, kaks, kol.
Nel!
Tuo taisi toimia.
Tuon haluatte kauttaaltaan…
Vai onko se meillä?
Ei haittaa. Äänensävyni oli vähän…
Se ei täsmää Johniin. Se on liian…
Voin yrittää mukautua enemmän hänen tyyliinsä.
Paul, yritä vielä ensimmäistä.
Minusta tuo oli hienoa!
-Kuuntele. -Jee!
Kuulostaa heiltä.
Kuulostaako taas niiltä pirun Beatleseiltä?
Niinpä.
Hienoa olisi vielä kolmas laulu,
mikä meillä onkin.
-Niinkö? -Kyllä.
Rumpualustus oli myös vaihtoehtona.
-Mutta Johnin laulu pitää peittää… -Niin.
Olimme iskeneet silmämme kappaleeseen "Now And Then".
Puhdas E-nuottiko?
Se olisi vaatinut muokkausta.
Kanssamme olisi vaadittu kärsivällisyyttä.
Ja Yokon olisi täytynyt antaa meidän pilkkoa se palasiksi.
Kyllä. Tuon jälkeen D-sointu.
Kertosäkeen sijasta palasimme keskiosaan.
Mutta se vaati niin paljon työtä, että meitä pelotti lähestyä sitä.
-Tukosko iski? -Milloin saamme nukuttua?
-Hyvä kysymys, George. -Ei lepoa syntisille.
Otetaan vähän pakkia. Kuunnellaan se,
mutta kaikkien nauhoitettujen elementtien kanssa.
Se oli ajasta kiinni, koska aioimme ensin tehdä kolme,
mutta kaikille ei sopinut olla niin kauan samassa paikassa.
Päätimme siis viimeistellä pisimmälle viedyn kappaleen.
Aiomme viimeistellä tuon.
Hiotaan tuota.
Tehdään tuo ja palataan toiseen seuraavalla kerralla.
Mahdollisesti.
Kolmas säkeistö.
Kenelle tahansa muulle tämä olisi loppu.
Mutta Beatlesin kanssa pitää varoa.
He voisivat tehdä sen.
Jossain on aina odottamassa yllätys.
Se ei ehkä haihdu noin vain.
Se on erityinen asia.
Juttukaverin löytäminen on erityinen asia.
Soittokaverin löytäminen on ainutlaatuista.
Useimmat muusikot etsivät koko elämänsä
täydellistä rumpalia, basistia,
kitaristia tai sopivaa laulajaa.
Siksi tunsin olevani etuoikeutettu.
-Selvä. -Oliko tuo oikea nopeus?
Oli.
Oli oikeaa nopeuttaa Oikeaa nopeutta
Tämä on taatusti huipennusta jollekin.
Olemme koonneet tarinamme.
En tiedä merkitseekö se loppua.
En usko, että Johnilta jäi montaa nauhaa,
joten tämä lienee tien pää niille.
Me kolme olemme tuskin kiinnostuneita soittamaan yhdessä,
koska lavalla olisi kuilu,
jota ei voi täyttää.
Koska emme ole palaamassa yhteen…
Paul ja minä teemme stadionkeikkoja ensi vuonna.
-Mutapainia. -Yhdessä.
Kyllä mutapaini onnistuisi meiltä.
Olen tuomarina.
"The Green Door" -kipaleen kirjoittanut tyyppi
saattaa vähän älähtää.
"Hei, tuo on riffini."
Kolme Beatlesia on yhä hengissä,
mutta bändiä ei enää ole.
Voisimme esiintyä Paulina, Georgena ja Ringona
mutta emme Beatlesina.
Tässä The Beatles!
Beatlesin nimi jatkaa tulevaisuuteen
levyillä, elokuvissa, videoissa, kirjoissa
ja ihmisten muistoissa tai mielissä.
Beatlesista on tullut oma juttunsa,
joka minusta on olemassa ilman meitä.
"Pelaa olemassaolon peliä alun loppuun saakka."
"Huomisesta ei tiedä."
Antaa mennä.
Tämä on ollut kiva päivä, kuomat.
-Mutta minun pitää lähteä. -Minäkin nautin.
-Pitää ehtiä koneeseen. -Voimme olla näkemättä
-taas 40 vuoteen. -Niin.
Tähän olisi hyvä lopettaa.
On ollut oikein kiva päivä. Kiitos seurasta, George.
Kiitos.
Tämä on ollut kaunista ja liikuttavaa. On kiva hengailla kanssanne.
Käännös: Tuomo Mäntynen