OK?
Kan de andre guttene ta på hodetelefonene også, Paul?
John, kan du ta på øreklokkene?
I 1991, 21 ÅR ETTER THE BEATLES OPPLØSTES,
STARTET DE TRE GJENLEVENDE ANTHOLOGY-PROSJEKTET.
-Hallo? Er denne mikrofonen på? -George?
-Bare putt dem inn et sted. -Det bør begynne…
-Klare? -Bare rop.
-Vi ruller. -Kom igjen.
-Og bygg opp begynnelsen. -Du teller inn da.
Starten er annerledes nå. OK?
-Ja. -Klare?
ANTHOLOGY VAR THE BEATLES' HISTORIE FORTALT
OMFATTENDE OG I DERES EGNE ORD.
Ren begynnelse.
En, to, tre, fire.
Ruller vi?
Hva har jeg sagt?
Takk.
Irriterende folk. Holder seg aldri vekk.
Hei.
I MAI 1995, ETTER FIRE ÅRS ARBEID,
TREFFES PAUL, GEORGE OG RINGO I ABBEY ROAD STUDIOS.
EPISODE NI
Tror dere Anthology kunne vært laget i f.eks. 1975?
Nei, den kunne ikke vært gjort da.
Nei, det kunne bare skjedd nå.
-Vi var i krig da. -Vi snakket ikke mye sammen.
Og selv om vi hadde laget den da,
ville den ikke vært like interessant
som å vente 20 år.
-25. -Å, ja.
For en stund siden, da vi var kommet over våre forretningsproblemer,
bestemte vi at vi kanskje skulle prøve å lage
The Beatles' fullstendige historie, ettersom andre allerede hadde prøvd.
Vi tenkte det var bra å få se det fra innsiden,
i stedet for fra utsiden.
Vi har hørt den fra alle andre. Nå får dere høre den fra oss.
Paul, George og meg. Gamle klipp med John, selvfølgelig.
Som forteller hvordan vi følte det var å være i The Beatles.
OK?
Det ble et prosjekt med spredt jobbing gjennom årene,
og i løpet av de siste årene, begynte vi å gjøre intervjuer.
-OK? Kamera går. -Ja, i opptak.
Og så bygge historien rundt våre erindringer.
Hvor var vi? Spør meg det en gang til.
Det første utkastet var fra 1970.
Så lenge har det eksistert.
Og så brøt det sammen. Og Neil var involvert.
Neil Aspinall var involvert fra starten. Han fikset det.
Vi håndterte det ikke den gangen.
Alt skjer liksom når det skal.
Jeg bare ringte dem og sa at absolutt alle
NEIL ASPINALL LEDER FOR APPLE
har skrevet eller snakket om The Beatles.
Og at kanskje, for vår egen skyld,
de skulle fortelle sin egen historie.
Vi kunne legge klipp rundt det så det ble til en hel film.
Jeg tror det var rundt '70, '71.
Jeg samlet alt videomateriale jeg kunne finne rundt om i verden,
og vi satte sammen en dokumentar, eller film,
uten å intervjue The Beatles eller noe sånt.
Så la jeg den på hylla.
Neil hadde satt sammen alle klippene
vi selv hadde filmet, eller som vi eide,
og alt materiale han kunne få tak i.
Og han puttet det i kronologisk rekkefølge,
og den fikk arbeidstittelen, The Long and Winding Road,
men det var i '71, da vi hadde fått nok av alt det der.
Og jeg er glad den ikke ble laget før nå. Det har vært fint for oss
og folk flest å bare glemme The Beatles en stund,
og la ting roe seg,
og komme tilbake til det nå, med et nytt perspektiv.
Det var en som gikk...
Å nei!
-Ja. -Gjennom de siste fire årene,
for vi har jobbet med det i fire år nå,
ser det ut til å bli bra.
Vi gikk gjennom stadiet der vi tre
hilste på hverandre i forskjellige situasjoner,
restauranter, kontorer.
Og så begynte vi å jobbe sammen.
Til slutt spilte vi jo inn musikk sammen.
21 minutter for sen allerede.
Hva vil du gjøre? Trekke det fra lønna mi?
Hva er det?
-Hei. -Hei, George.
-Hallois. -Hei, Paul.
-Hei, Neil. -Hvordan går det?
Hei, George. Veldig bra, takk.
Godt å se deg. Veldig fint.
Vegetar-lærjakke?
-Jepp, stemmer. -Ja, ja.
Og støvlene er vegetar-lærstøvler.
-Hei, kjære. -Hei, søten.
-Vil du ha et kyss? -Ja, jeg liker alltid en liten smask.
Åssen går det?
Å nei!
-Hei. -Flott, takk.
-Hei. -Barbara, hvordan går det?
Hei, kjære.
Flott, vi har alle jentene nå.
-Hei. -Kyss, kyss. Hei.
Jeg kan være med også, Paul.
-Der er du. -Her er vi. Åssen er lyset?
Vidunderlig. Kan dere gjøre noe spennende?
En, to...
Det vekket mange gode minner,
og det ga meg muligheten til å henge med Paul og George igjen.
Det beste var når vi tre satt sammen.
Jeg tror ikke det ble riktig. Det var vel ikke sånn?
Vi kunne fyre hverandre opp. "Hva?"
"Husker du det?" "Nei." "Det er..." "Ja, jeg husker nå."
-Hvem er dette? -Det er John.
-Er det? -John Lennon fra The Beatles.
Det flotte ved Anthology er at det er oss fire.
Selv om John ikke er her, så er han her.
Han er representert. Han snakker.
OK, det er gamle intervjuer. Spiller ingen rolle. Han er der.
Hans synspunkter blir hørt.
Folk forventer at man skal tenke, "Hvor lenge vil dere vare?"
Det kan man ikke vite. Man kan være høy på pæra og si,
"Ja vi vil vare i ti år."
Men så fort man sier det, tenker man,
"Flaks hvis det varer tre måneder."
Det var interessant å faktisk komme sammen igjen.
På noen måter synes jeg synd på John, fordi
The Beatles hadde mange fine stunder,
men også noen tøffe perioder.
Og som alle vet, da vi splittet opp
var alle litt lei av hverandre, men...
for Ringo, Paul og meg, vi fikk muligheten
til å la alt det seile sin sjø
slik at vi kom sammen igjen
i et nytt lys.
Og jeg synes det er litt synd at John ikke fikk gjøre det.
Jeg tror han hadde satt pris på denne muligheten
til å være sammen med oss igjen.
Vi hadde hatt tid nok til å puste, så det er mye lettere
å se det fra avstand nå.
Vi startet med å ville lage den definitive historien om The Beatles,
og endte opp med å forstå at det er nesten umulig
å få den definitive historien,
fordi folk ser ting fra forskjellige synspunkter.
The Beatles Anthology er så mye av The Beatles' historie
som det er mulig å få.
Hvis jeg gjorde min antologi, ville den vært annerledes.
Jeg hadde tatt med andre ting.
Samme med George og Paul.
Det er sånn det funker.
Det er sånn det er. Alle ser livet
som om det skjer gjennom deres egne øyne.
Når man har en situasjon som The Beatles' historie,
så hadde alle sin egen mening om hva som skjedde.
Jeg fant ut mer enn jeg ante om de andre gutta gjennom Anthology.
Det er som memoarer. Det er plutselig alt.
Der er de. Historiens hippeste gruppe.
Til å begynne med, da jeg ble med,
var Paul den eneste som ville sove med meg.
Vel, det var faktisk en liten grunn til det.
-Jeg var aldri så nøye på det. -Nei.
-Nei, jeg syntes det var det riktige... -Hva var det?
...steget, for når du ble med,
og var den nye fyren...
-Jepp. -...og ingen...
Jeg tenkte, hvis jeg henger med deg,
så blir de to helt, du vet.
Så jeg tenkte det var lurt å...
-Putte Paul med ham. -Ja, bare fordi...
-Fordi da ble alt OK. -Ja, det hadde blitt...
Uansett, det forandret seg, og man var med hvem som helst.
En stund var det oss. Så var det oss.
Så var det John og meg...
Det var flott. Man deler rom
med en venn, og man får se vanene hans.
Du var jo sent oppe.
-Ja. -Du fikk ikke sove.
Så du hadde alltid... Han hadde på lyset,
-Så du var... -For jeg var mørkeredd.
Stakkars pjokk. Så du hadde... Han hadde lyset der borte,
og man måtte sove denne veien, for jeg kunne ikke be ham skru det av.
Nei, men det var bra.
Man lærer hverandre å kjenne på den måten.
For meg virker det som at, etter showet,
så begynner problemene deres.
Prøver dere med vilje å skape slike skrikende reaksjoner?
Nei, vi bare kommer til teateret,
og der venter de alltid.
Og når vi gjør et show, kommer alltid politiet og sier,
"Ikke se ut av vinduet, for de blir så oppspilte."
Hva?
Vi var så stressa.
Vi hadde vært gjennom alle opprør og kaos.
I hver by var det kaos av noe slag,
Bråket, folk som ropte til oss hele tiden,
og å måtte være på et lite rom eller et fly eller en bil.
Vi tenkte aldri så mye over det, for det var en pågående greie.
JOHN LENNONS STEMME
Det skjedde med oss og det var vanskelig å få oversikten.
Vi var bare i midten, ført fra rom til rom.
Det var ville tilstander, men en fantastisk tid.
Jeg hadde det kjempegøy,
men det var galskap.
Vi var heldige at det var fire av oss
til å takle presset.
Vi fire holdt hverandre oppe,
og av og til gikk hver av oss fra vettet.
Men de andre tre fikk oss på bena igjen.
Jeg var enebarn,
og plutselig hadde jeg tre brødre.
Vi var nære venner og passet på hverandre,
og det var helt topp for meg.
Vi hadde hverandre til å dempe stresset.
Og siden vi kom fra Liverpool, var humoren
veldig viktig, så det var alltid morsomt også.
Men det kom til et punkt der nok var nok,
og jeg tror en viktig faktor
til at The Beatles splittet opp var stress.
Vi ville alle bare ut.
Gi oss litt fred og ro.
Da de splittet opp, sa John, "Det er liksom,
hva vil dere? Vi ga våre liv til denne greia,
på bekostning av nesten alt annet."
Gjennom hele ungdommen.
-"Get back." -Det er over.
La oss komme oss videre med andre ting.
Og så ser man tilbake senere og tenker,
"Hvordan gjorde jeg det?
Hvordan kom jeg meg gjennom det?"
Jeg føler at alt vi gjorde var positivt.
Og det gjelder fortsatt.
Alt går tilbake til musikken,
til personlighetene. All You Need Is Love.
Ja, stopp. Det var veldig bra.
Takk, John. Det er bra. Jeg tror det holder
fint for koringen.
-Vi tar inn musikerne nå. -Takk, George.
-Og vi gjør en ny take. -Flott, flott.
OK, vær snill og spol tilbake, Richard.
Jeg følte i hvert fall at vi hadde noe helt annerledes,
selv om det bare var innstillingen vår.
Det er bare noe magisk
som, når enkelte mennesker kommer sammen,
skaper ild eller dynamitt.
Det var bare flaks.
Du vet, de rare hårsveisene, og de rare jakkene,
og de rare skoene.
Jeg tror vi var veldig enkle og... naive.
Jeg har et spørsmål. Har dere tenkt å klippe håret?
-Nei, nei, nei takk. -Nei. Nei.
Jeg klippet meg i går.
Jeg husker da John,
han ble 21 og fikk 100 pund av onkelen sin
som var tannlege i Edinburgh.
Du vet, det var store greier.
Vi hadde aldri sett noe sånt,
at noen hadde en slektning som var tannlege.
-Noen som hadde 100 pund. -Eller 100 pund.
Den dag i dag kan jeg si
at ingen har gitt meg 100 pund til bursdagen.
Hundre grunker!
Men John fikk disse 100 pundene, så han sa, "Hva skal vi gjøre?"
For vi hang sammen. Så vi bestemte oss for å dra til Spania,
for disse 100 pundene. Vi kom så langt som til Paris.
Vi haiket.
Og vi støtte på Jürgen, som var vår venn fra Astrid
og Jürgen og Klaus.
Traff Jürgen og sa, "Håret ditt er fint.
Kan du gjøre vårt på samme måte?"
Så han sa, "Er dere sikre på at dere vil det? Kanskje..."
-Hei, sjømann! -"Ja, kjør på.
Vi er på ferie i Paris og greier."
Så vi gjorde det, og da vi kom tilbake til Liverpool,
jeg og John med håret fremover sånn,
som du sa,
og folk var litt skeptiske,
men vi beholdt det fremover.
Og du børstet ditt fremover.
Ringo hadde alltid en grå hårtust under der
-fra barndommen. -Fortsatt.
Vel, han måtte gjøre det for å bli med i bandet.
Men når det lå fremover,
-så man ikke den grå biten. -Han hadde skjegg og.
-Skjegget må bort. -Ta skjegget.
-Eneste måten å få bli med. -Og han måtte...
Vi vil se disse ansiktene.
Vi så faktisk et London-band i Hamburg.
Og en av dem hadde støvler
med spisse tær og kubanske hæler,
og vi tenkte, "De er kule.
Hvor fikk du de fra?"
Og han sa, "Anello & Davide's." Så vi gikk dit
og kjøpte de støvlene, og senere tenkte vi,
"De lager dem jo, så vi kan få våre egne laget."
Det var en ballettbutikk.
Så, det som ble til Beatles-støvelen
var som de vi fikk laget, men den originale
hadde elastisk rem ned den ene siden og...
Ja. Det var en ballettbutikk.
Anello & Davide var ballett,
laget ballettutstyr og tutuer og sko. Man kunne...
Alle småjentene gikk dit.
Så de laget støvlene våre,
-og det var små... -De laget tutuene våre.
...damer der med barna sine.
Her er fire av de hyggeligste ungdommene vi har hatt
på vår scene. The Beatles, her er de!
Disse tingene forsvinner jo ut i historien,
og siden det er 30 år siden,
begynner det å bli legendarisk.
Litt for legendarisk for oss,
for vi lever fortsatt i det. Men det er fint,
spesielt når unge folk
sier, "Wow, dere var bra live."
For de vet hvor vanskelig det er å gå opp
og spille live og synge bra.
Alt jeg ville var å spille i et band.
Jeg ville ikke ha en vanlig jobb, og jeg ante ikke
hva jeg ville gjort hvis det ikke ble dette.
Men som 17-åring var jeg i Hamburg,
og før jeg var 23 hadde vi gjort Sgt. Pepper.
Vi spilte alltid.
Det var det vi ville. Det var drømmen da vi var barn.
Det å bli så berømt var ikke et kriterium for meg.
Mitt var bare å spille med veldig dyktige folk.
Og resten bare fulgte med.
Kom igjen, kompis. Ja.
-Sånn ja. -Oi.
Kan jeg snakke med deg?
Da vi skulle gjøre vårt første album,
hadde vi spilt så mye at vi kunne spille den inn her på en dag.
Her gjorde vi det,
10.30 til 22.30.
Og vi hadde gjort vårt første album på en dag.
Da vi kom oss inn i kontrollrommet, da vi hadde litt makt,
var det ganske spennende å komme inn hit.
Det var som en stor lekeplass.
-Hva skal vi høre på, George? -Han henter båndet.
-Alle. -Hvilken take?
Alle.
-Første. -Det er bare tre.
Den første er rar.
OK, spill den rare taken.
GEORGE MARTIN PRODUSENT
Det er bare trommer og en gitar i halv hastighet.
Det ble lettere å eksperimentere
for vi hadde hatt et par hits. Det var nøkkelen.
Det er sant.
Nøkkelen var at vi hadde suksess.
Og så var det, "Flott, kom inn, karer."
-Ja. -"Fint å se dere igjen."
Og etter som vi fikk mer suksess,
kunne vi stadig mer
prøve noen uvanlige idéer.
Og George var veldig interessert i å prøve.
"Så, hvilke andre idéer har dere?"
Det er bare to grunnleggende takes.
Som er en og tre.
Supert.
Alt det undervannsgreiene.
Vi burde skru opp hastigheten og se hva det var.
-Hør på trommene. -Flott.
Helt annerledes.
Her er sekkepipa.
Og det er to. Ingenting på to og tre.
Hør den gitaren, sakket ned.
Det har vært ganske traumatisk
å høre på alle opptakene igjen. For dem også,
for det har vært som å gjennomgå livene igjen.
Paul sa til meg, "Å høre oss som vi var
for 30 eller 25 år siden, og høre oss snakke i vei,
er en merkelig opplevelse.
Det er som å se i en minnebok, men alt vekkes så tydelig til live."
En, to, tre, fire.
George? Hvordan ble det når bassen gjorde noe rart?
Hørtes det bra ut, eller ble det bare dritt?
Det er ti år med innspilling.
Det har vært som en reise tilbake i tid.
Vi har hørt på hver take av hver sang vi gjorde
og tenkt tilbake på de stundene,
og vi har oppdaget noen interessante ting.
Noen av de tidligste takene av de fleste sangene er interessante.
Man ser utviklingen, hvordan de forandret seg, faktisk.
Noen av dem begynte ganske annerledes
enn sluttproduktene alle kjenner.
Så vi løfter liksom lokket av The Beatles,
og hvordan de laget platene.
-Det var brekket. -Nå snakker vi!
Nå snakker vi seriøs musikk.
-Hva sa du denne var? Tre? -Her er hornene med.
Hva har vi her, George?
-Vi har... -Dette er den ordentlige.
Rytmeinstrumenter på en.
-Ja. -Stemme på tre.
Med tambura.
Og på spor to og tre,
har vi båndsløyfer, gitar og tambura.
Jeg husker jeg kom inn med en liten bag med lydbåndsløyfer,
og vi satte dem opp rundt i studioet på maskinene.
Men husker du ikke? Dette er de grunnleggende fire sporene.
Men så har vi biten hvor vi gjorde hele miksen.
Ser du den?
Den ble ikke brukt?
På det tidspunktet.
Jeg synes noe av det beste ved dette studioet
og hvordan EMI fungerte, var at de alltid hadde
millioner av instrumenter, som nå.
Flygler, rare små pianoer, harpsikorder.
Alle de du har i ditt studio.
Jo, de har endt opp i mitt studio nå,
for de ville kvitte seg med dem her.
Så, du vet, jeg tar dem.
Og jeg tror det er en av grunnene
til at vi hadde så interessant instrumentasjon på Beatlesplatene.
Var vi ikke her, hadde det bare blitt gitarer,
bass og trommer.
-Litt overdrevent. -Gitarsolo...
...på samme spor som vokalen.
Drop in.
Husker ikke den harmonien.
Noen av folkene her, teknikeren for eksempel,
ville alltid dra hjem klokka 17.30,
og vi prøvde jo å skape historie.
Og Mal, roadien vår, hadde en svær tekanne,
stor aluminiumkanne, og han gikk ut og...
Jeg husker en gang han laget en kanne te,
og vi dynket teen i oppkvikkere.
Så var han der oppe med George Martin,
og jeg tror Geoff Emerick, og ga dem denne teen.
For de bare, "Kan vi dra hjem nå?"
"Nei, det kan du ikke. Ta deg en kopp te."
Og...
Til de var der oppe
til rundt elleve på kvelden.
Og da ville de ikke gå hjem.
-Jepp. -De lot ikke oss dra.
De vet det fortsatt ikke, før de ser dette.
George har ikke kommet ned ennå. George Martin.
Han er fortsatt der oppe.
Det var en fyr oppe som kunne lage testplater for oss.
-Eller du fikk en... -Som et bånd.
...en liten miks
på et lite bånd, som det,
eller surret rundt en blyant.
Og så kom kassetter, og vi fikk små Phillips kassetter,
og man puttet dem gjennom miksepulten,
og man kunne høre gjennom høyttalerne.
-Men, ikke god kvalitet. -Jepp.
Men greit. Jeg husker jeg dro hjem
i varebilen og spilte, "Please Mister Postman".
"Dette er jo fantastisk!"
Og en, to, og en, to, tre, fir.
Vi kom alltid hit når Paul ringte oss.
-Han ringte oss bestandig. -De tenkte alltid
jeg var arbeidsnarkoman. Jeg husker
på Let It Be, under et møte.
Vi satt der og hadde ikke jobbet
på et par måneder. Jeg sa, "Flott!"
Ingen flere skjønnhetskonkurranser å bedømme.
Jo, jeg bedømte mange konkurranser det året.
Og jeg husker vi var på Apple og sa,
kanskje vi skal gjøre noe som for eksempel en film.
Det er en super idé. Alle var forvirret, "Hvorfor?"
Og til slutt tror jeg John sa, "Jeg skjønner. Han vil ha en jobb."
Jeg sa, "Jepp, det er riktig. Vi bør jobbe."
DETTE ER EMI HVOR DE SPILLER INN
Ser riktig ut.
Det er sant. Vi kunne sitte i hagen lenger enn deg.
Ja. Jeg likte The Beatles. Jeg likte å jobbe med The Beatles.
Jeg skammer meg ikke over det.
Det er hva jeg elsker i livet, å lage musikk.
Neste runde.
Ferdig. Det var alt.
Jeg reiste rundt om i verden, og en journalist sa,
"Er det sant at Beatles gjenforenes?"
Eller... "Det være sant...?"
Og jeg måtte ha et slags svar på det.
Så jeg sa, "Ja, vel, kanskje
vi tre vil lage noe bakgrunnsmusikk,
kanskje en instrumental, for dette nye Beatles-prosjektet,
denne Anthology-dokumentaren."
Så det ble det jeg trodde vi skulle gjøre.
Forskjellige ideer ble nevnt,
at vi kunne gjøre bakgrunnsmusikken
eller til og med skrive en ny sang.
Det var alltid en greie mellom oss tre,
eller fire på den tiden, at hvis en ikke var interessert,
så ble det ikke gjort som The Beatles.
Hvis vi tre skulle gjøre noe,
samme hvor interessant det måtte være,
og så fint vi sikkert kunne gjort det,
å ha John med i det er det åpenbare.
Så når vi tenkte over det, ble det naturlig å tenke,
"Hva om det finnes en kassett med John?"
Jeg mener det var Paul som spurte Yoko
om det fantes noe med John som ikke var utgitt.
Kanskje vi kunne jobbe med det.
Og hun sendte oss noen bånd, og det var sånn det hele skjedde.
Slik jeg husker det, og du får sikkert
tre eller fire versjoner av dette,
men Jeff Lynne og jeg
hadde et band som het The Traveling Wilburys.
Og Roy Orbison var med.
Og så døde Roy. Ingen kan erstatte Roy,
men kanskje vi skulle ha med en annen person?
Og så tenkte vi på Elvis,
og noen hadde snakket med Elvis' forvaltere,
og de elsket idéen om å ha Elvis i The Wilburys.
Tanken var å putte Elvis på et flersporsbånd,
og så gjøre backingen på nytt,
forandre akkordene, melodien, hva som helst,
og til og med teksten.
Og så skulle vi alle synge denne sangen,
og i refrenget skrur vi opp det andre sporet,
og der er Elvis som synger refrenget!
Vi gjorde det aldri fordi på det tidspunktet
følte jeg det var litt påtatt.
Men jeg snakket med Yoko og fortalte henne om denne idéen,
og hun sa, "Jeg tror jeg har et bånd med John."
Jeg ble liksom budbringeren,
plukket opp båndet og snakket med Yoko om hva vi håpet å gjøre,
og ba henne om å gi oss masse frihet
og ikke nedlegge for mange regler for oss.
Bare la oss prøve. Hvis du hater det så lar vi være.
Så det var nå den nye planen,
og jeg syntes det var mye mer spennende,
for det var liksom, "Wow, dette er ikke mulig.
John er død, men vi vil faktisk kunne spille med ham igjen."
Tanken på at vi skulle gjøre det sammen,
var veldig, veldig merkelig,
for vi hadde truffet hverandre og snakket og filmet,
men nå skulle vi faktisk spille.
Og det var et enormt steg
for oss tre.
For vi var fire i bandet,
og vi måtte på en måte komme oss over det hinderet
at selv om John kommer ut fra høyttaleren,
er han ikke lenger her. Så... det var en veldig tung tid for meg.
Jeg sa til de andre at,
la oss late som om John bare er på ferie.
Og at han har ringt og sagt,
"Vi er nesten ferdige med albumet,
men her er en sang jeg liker men som ikke er ferdig.
Kan dere gjøre den ferdig? Jeg stoler på dere."
Det var nøkkelordet
i dette scenarioet som vi skapte for oss selv.
"Jeg stoler på dere. Bare gjør deres del.
Bare gjør det."
Så med dette som bakteppe, gikk vi i studio.
Har den.
Fin dag.
Fantastisk dag, la oss sette i gang.
Kjapp ankomst.
Vi hadde denne kassetten, "Free As a Bird".
Kvaliteten var elendig. Det var bare en monokassett
med John og pianoet på samme spor,
som man vanligvis ikke ville rørt.
Man tenker bare, "Jeg klarer ikke dette."
Men sangen var så bra
at vi klarte å takle de tekniske problemene,
eller det vil si Jeff gjorde det, produsenten.
Hvor mange produsenter må til for å skifte en lyspære?
-Atten? -Jeg er ikke sikker. Hva synes du?
Jeg er ikke sikker. Hva synes du?
George foreslo at...
JEFF LYNNE PRODUSENT
...kanskje jeg skulle jobbe på disse nye sangene for serien.
Og jeg var overlykkelig.
Teknisk, var det nærmest umulig å få det til.
Jeg brukte et par uker på å rydde opp i det digitalt.
Det var veldig vanskelig, for når noen gjør
en liten versjon med piano og sang,
spiller en ny sang, for eksempel,
så er det nesten umulig å få det i riktig tempo.
Det tok mange, mange timer å rydde opp i det,
fordi det var på en kassett uten noen form for rytme,
for de strekker seg og sånn.
Masse bakgrunnsstøy... Jeff jobbet virkelig hardt.
Han gjorde en kjempejobb.
Så kunne vi legge det over på et 24 spors bånd
med et klikkspor som holdt det sammen, så vi kunne spille med det,
for det var jo ikke oss fire der til å spille det.
Det var følelsesladet å høre båndet for første gang.
Og vi måtte jo studere det nøye
for å vite hva vi skulle gjøre. Det var sterkt.
Jeg sa til Ringo, advarte ham, "Du bør ha et lommetørkle klart
når du hører på dette."
For det var emosjonelt å høre vår gamle kompis
synge denne lille sangen.
Bare å høre båndet var ganske emosjonelt.
og så gikk vi i studio, og det var ganske vanskelig en stund.
"Han er jo ikke her. Vi er her. Hvor er John?"
Men vi måtte komme oss over det.
Vi kom oss over det ved å tenke at han hadde gått til lunsj,
eller han tar seg en kopp te.
John, setter du på kjelen?
Det er som en tom
-stol her inne... -Det er en plass her.
...hvor han pleide å være.
Jeg må være en av dem som kjente John best
i livet hans. Sikkert i topp tre.
Og jeg visste hvordan han likte å jobbe. Hva som tente gnisten.
Jeg visste hva som begeistret ham om musikk,
i det minste da jeg jobbet med ham.
Og han ville vært superfornøyd med dette.
"Free As a Bird" var en halv sang,
fra båndet vi fikk av Yoko.
Jeff og oss tre,
vi gjorde et grunnleggende spor med masse hull i.
Og så måtte vi fylle inn sangen.
Så den er egentlig skrevet av oss alle.
John gjorde aldri ferdig midten. Hvis du hører på demoen,
spiller John helt andre akkorder også.
Normalt sett, hvis noen kommer til studio og sier,
"Jeg har en sang som ikke er helt ferdig.
Hva synes dere?" Og så spiller man den,
og historisk så ville vi si,
"Vent litt. Jeg er ikke sikker på den akkorden der.
Kan vi prøve denne akkorden?"
Så vi tok oss friheten til å gjøre det.
Og så skrev vi ferdig teksten
og produserte denne sangen
og puttet John inn i den.
Det blir kult hvis vi gjør sånn.
Jeg minnes John nesten hver dag, eller tenker litt på ham,
for han var en så stor del av livet mitt.
Og jeg er så stolt av å ha kjent ham
og å ha vært en stor del av hans liv.
Så, jeg tenker på ham på noe vis nesten hver dag.
Men mens vi jobbet med Anthology, og laget platen,
så var han faktisk i hodetelefonene mens jeg sang.
Det er lenge siden sist jeg gjorde det.
Det var som i gamle dager.
La det gå!
Har du spilt inn den?
Det er en fantastisk Beatles-sang, og for meg,
etter å ha vært borte fra det så lenge...
Jeg hørte på den og tenkte, "Det høres akkurat ut som dem."
Jeg har distansert meg fra det så lenge at
det var som å høre det utenfra.
Og det høres akkurat ut som dem. Fantastisk.
Jeg tror det er samspillet mellom alle fire,
som en suppegryte. Den blir liksom laget
med den blandingen av de fire.
Tar man ut den ene ingrediensen, kan det bli veldig likt,
men det smaker ikke helt det samme.
Førstevalget var "Free As a Bird",
og den gjorde vi i februar '94.
Og så gjorde vi ikke så mye,
bortsett fra å sette sammen Anthology, frem til februar '95.
OK.
Vi dro tilbake til studioet mitt med "Real Love".
Ja, jeg misset den.
-Veldig teknisk. -...er ganske klar til innsats nå.
Får jeg en E, John.
Vet du hvilken solo jeg elsket harmonien på?
"Come Together".
-Ja. -Liksom...
-Det er litt... -Hørtes ut som...
Ja, kunne være noe i den kategorien.
Men en oktav høyere.
Men den biten kan spilles på
noe annet som går oppover, mens disse...
...bare fortsetter.
Og så er det disse Real love-harmoniene.
De kommer sammen og kjekler litt
og jobber med nye ideer.
Det er flott.
Og så synger de, og det er The Beatles.
Der er den. Der er den lyden.
Det er en viss harmoni.
Vi faller veldig lett på plass rundt hverandre.
Det høres liksom ut som The Beatles
uten mye strev.
Da George og jeg sang harmoniene,
sa Ringo, da vi kom tilbake til kontrollrommet,
"Det høres akkurat ut som The Beatles."
Og det var et litt rart øyeblikk der man tenkte, "Å ja," fordi
når man ikke har gjort det på lenge, blir man en eks-Beatle.
Men fordi vi er tilbake med bandet
og jobber med denne serien, så er man i bandet igjen.
Det er sånn det er.
Vis dem akkordene, Jeff. La oss komme igang.
Paul, vil du gå ned...
En, to, tre.
Fire!
OK, jeg tror det funket.
Vil du ha det med hele...?
Eller har vi den?
Det er OK. Stemmen min hørtes litt...
Den passer ikke helt med Johns. Den er litt...
Ja, men jeg kan også prøve å gjøre det i hans stil litt mer.
Paul, kan du kanskje gjøre den første en gang til?
Jeg syntes den var bra!
-Hør. -Jepp.
Det høres akkurat ut som dem.
Høres det ut som de jævla Beatles igjen?
Jepp, det stemmer.
Det hadde vært supert å ha en tredje sang,
som vi faktisk har.
-Ja? -Ja.
Det var en annen idé, å begynne med trommene...
Det eneste er om Johns vokal,
-om dere dekker over... -Ja.
Det var en vi hadde sett oss ut, som het "Now And Then".
Bare E?
Den krevde mye omskriving.
Folk måtte ha vært veldig tålmodige.
Og Yoko, for eksempel,
måtte ha tillatt oss å kutte den opp litt.
Ja, så er det D etter den.
I stedet for å gå tilbake til refrenget,
ender vi opp i mellomspillet.
Men den krevde så mye jobb
at vi er litt for engstelige til å begynne med den.
Kommer oss ikke videre.
Når skal vi få sove?
-Godt spørsmål, George. -Ingen pause for syndere.
Kjør på. Spol tilbake, så hører vi.
Men med alt som er på båndet samtidig.
Det var et tidsproblem, for vi skulle gjøre tre til å begynne med,
men så funka det ikke for alle
å jobbe sammen så lenge.
Så vi bestemte oss for å gjøre ferdig de som var mer komplette.
Ja, og vi gjør bare ferdig den der.
Jobber med den, og så...
Få den ferdig
og så gå tilbake til den andre neste gang.
Muligens.
Tredje vers.
For alle andre ville dette vært slutten.
Men med The Beatles må man følge med.
De kan gjøre det.
Det er alltid en overraskelse et sted på veien.
Den forsvinner kanskje ikke, den der.
Det er en veldig spesiell greie.
Det å finne noen man kan snakke med, er en spesiell greie.
Det å finne noen man kan spille musikk med, er virkelig spesielt.
Jeg tror de fleste musikere leter hele livet
etter den perfekte trommeslageren, den perfekte bassisten,
den perfekte gitaristen,
den perfekte sangeren å synge med, å passe med.
så jeg følte meg ganske privilegert.
-Ja, OK. -Det er riktig hastighet?
Ja.
It's the real speed The real speed
Dette er absolutt sluttpunktet for noe.
Vi har satt sammen vår historie.
Jeg vet ikke om det betyr en avslutning.
Jeg tror vel ikke det er så mange flere John-sanger å leke med,
så det er muligens slutten på den lille tråden.
Jeg tror ikke vi tre er interessert
i å spille konserter sammen,
for det ville være et tomrom på scenen...
som ikke kan fylles.
Ettersom vi ikke skal gjenforenes...
Paul og jeg skal spille stadionkonserter neste år...
-Gjørmebryting. -...sammen.
Gjørmebryting. Vi hadde nok fått det til.
Jeg er dommer.
Vi får sikkert han fyren som skrev "The Green Door",
på døra og sier...
"Det er mitt riff."
Det er fortsatt tre av The Beatles igjen, men du vet,
bandet finnes ikke lenger.
Vi kunne turnere som Paul, George og Ringo,
men ikke som The Beatles.
Her er The Beatles!
The Beatles er bare... Du vet, vil bare fortsette
gjennom platene, filmene, videoene og bøkene,
og i folks minner og tanker.
The Beatles har blitt sin egen greie nå,
og jeg tror The Beatles eksisterer uten oss.
"Play the game 'Existence' till the end of the beginning."
"Tomorrow Never Knows."
Kom igjen.
Dette har vært en veldig fin dag for meg, karer.
-Men jeg må dessverre gå. -Veldig hyggelig.
-Jeg må rekke et fly. -Vi trenger ikke se deg
-på de neste 40 årene. -Jepp.
Så vi kan avslutte der, og...
Nei, det har vært en flott dag. Takk for oss, George.
Takk.
Det har vært veldig vakkert og følelsesladet.
Jeg liker å være sammen med dere to.
Oversatt av: Frode Jenssen