E bine?
Pot și ceilalți băieți să-și pună căștile, Paul?
John, pune-ți căștile!
ÎN 1991, CEI TREI MEMBRI BEATLES RĂMAȘI AU ÎNCEPUT PROIECTUL ANTOLOGIEI.
- E pornit microfonul? - George?
- Poți să le pui oriunde. - Cred că ar trebui să înceapă...
- Filmăm. - Da. Haideți!
- Pregătiți începutul! - Numără tu!
Începutul e diferit acum, bine?
- Da. Cobor microfonul. - Gata?
ANTOLOGIA E UN PROIECT REVOLUȚIONAR CARE SPUNE POVESTEA TRUPEI BEATLES
Început curat.
Unu, doi, trei, patru!
Filmezi?
Ce ți-am spus?
Mulțumesc!
Fir-ar, nu se potolesc!
Salut!
ÎN MAI 1995, DUPĂ PATRU ANI DE MUNCĂ,
PAUL, GEORGE ȘI RINGO S-AU ÎNTÂLNIT LA STUDIOURILE ABBEY ROAD.
ANTOLOGIA TRUPEI THE BEATLES EPISODUL NOUĂ
Credeți că Antologia s-ar fi putut realiza în 1975?
N-ar fi fost posibil atunci.
Nu, doar acum se poate face.
- Eram certați atunci. - Nu prea vorbeam.
Și chiar dacă filmam atunci,
nu era la fel de interesant ca acum, după 20 de ani.
- După 25. - Da.
Acum ceva timp, când am scăpat de probleme,
am decis că putem încerca să filmăm
povestea completă a trupei Beatles, din moment ce au încercat și alții.
Ne-am gândit că ar fi bine să o luăm de la interior, nu de la exterior.
Am auzit povestea de la alții. Acum o puteți auzi de la noi.
Eu, Paul și George. Și imagini de arhivă cu John, desigur.
Povestind cum a fost pentru noi să facem parte din trupa Beatles.
Gata?
A devenit un proiect la care am lucrat câte puțin de-a lungul anilor.
În ultimii ani, am început să filmăm interviuri.
- Gata? Întoarce-te! - Da, filmez.
Și să construim povestea în jurul amintirilor.
Unde rămăseserăm? Întrebați-mă iar.
Prima variantă e din 1970.
Atât timp a trecut.
Apoi a fost modificată. S-a implicat și Neil.
Neil Aspinall a participat de la început. A făcut montajul.
Dar nu puteam atunci.
Dar totul se întâmplă când îi vine timpul.
I-am sunat pe toți și le-am spus
că toată lumea a scris câte ceva și a vorbit despre Beatles.
Și că poate ar trebui să-și spună singuri povestea, fie și doar pentru noi.
Filmăm puțin și facem un film adevărat.
Cred că se întâmpla prin '70 sau '71.
Am adunat imaginile de arhivă din jurul lumii
și am făcut un documentar sau un film,
fără interviuri cu Beatles.
Apoi l-am pus deoparte.
Neil a adunat toate imaginile filmate sau deținute de noi,
plus toate imaginile de arhivă.
Le-a aranjat în ordine cronologică
și a ales titlul temporar The Long and Winding Road,
dar asta se întâmpla în '71, când nu mai voiam nimic.
Mă bucur că s-a făcut abia acum. Ne-a prins bine nouă,
dar și publicului, să uităm o vreme de Beatles,
să lăsăm să se calmeze apele
și să ne întoarcem acum, cu perspective proaspete.
- Da! - În ultimii patru ani…
Lucrăm de patru ani la el.
…ne-am înțeles bine.
Toți trei am trecut prin etapele
în care ne-am salutat în diferite situații,
în restaurante, în birouri…
Apoi am început să lucrăm împreună.
Și am ajuns să filmăm.
Ai întârziat 21 de minute.
Și ce-o să faci? Îmi tai din salariu?
Ce e?
- Salut! - Salut, George!
- Salut! - Salut, Paul!
- Salut, Neil! - Ce mai faci?
Salut, George! Sunt bine, mersi.
Mă bucur să te văd! Frumos!
Ai geacă de piele vegetariană?
- Da. - Da…
Și ghetele sunt din piele vegetariană.
- Bună, dragă! - Bună!
- Vrei să te pup? - Mereu accept un pupic.
Ce mai faci?
Nu!
- Bună! - Minunat, mersi!
- Bună! - Ce mai faci, Barbara?
Bună, dragă!
Au venit toate fetele.
- Bună! - Te pup!
Pot să apar și eu. Paul?
- Ați venit. - Am venit. Cum e lumina?
E minunată. Puteți să faceți ceva interesant, vă rog?
Unu, doi…
Ne-a trezit multe amintiri plăcute
și mi-a oferit ocazia să petrec iar timp cu Paul și George.
Cel mai frumos a fost să fim toți trei.
Nu cred c-am cântat bine. Nu era așa, nu?
Fiecare putea contribui. „Ce?”
„Îți amintești asta?” „Nu.” „Asta e…” „Da, îmi amintesc acum.”
- Cine e aici? - John.
- Da? - John Lennon de la Beatles.
Partea frumoasă la Antologie e că suntem toți patru.
Chiar dacă John nu mai e, e prezent.
E reprezentat. Vorbește.
Sunt interviuri vechi. Dar nu contează. El e acolo.
Avem și punctul lui de vedere.
Oamenii te întreabă: „Cât crezi că o să reziști?”
Nu poți ști. Poți să fii îngâmfat și să spui:
„O să rezistăm zece ani.”
Dar, imediat ce spui asta, te gândești că ai noroc și dacă sunt trei luni.
A fost interesant să ne reîntâlnim.
Într-un fel, îmi pare rău pentru John.
Beatles au trecut prin multe momente bune,
dar și prin vremuri grele.
După cum știe toată lumea, când ne-am despărțit,
ne săturaserăm unul de altul, dar…
eu, Ringo și Paul am avut ocazia
de a trece peste,
de a lăsa totul în trecut și de a ne revedea într-o altă lumină.
Îmi pare rău că John n-a putut face asta.
Cred că i-ar fi plăcut ocazia de a se reuni cu noi.
Am petrecut suficient timp separați și cred că e mult mai ușor
să analizăm totul acum de la distanță.
Am început prin a încerca să prezentăm povestea trupei Beatles
și am realizat că e aproape imposibil să spunem povestea completă,
pentru că fiecare vede lucrurile din punctul său de vedere.
Antologia trupei Beatles prezintă istoria trupei Beatles
atât cât se poate.
Antologia mea ar fi diferită.
Aș adăuga alte lucruri.
George și Paul, la fel.
Așa funcționează.
Asta e, toată lumea vede viața
prin propriii ochi.
Când vine vorba de povestea trupei Beatles,
fiecare avea propria părere despre ce s-a întâmplat.
Eu am aflat o mulțime de lucruri noi despre băieți din Antologie.
E ca o biografie. Afli tot.
Iată-i! Cea mai tare trupă din istorie.
La început, când m-am alăturat,
doar Paul dormea cu mine.
Există o explicație pentru asta.
- N-am avut niciodată prejudecăți. - Nu.
- Nu, mi s-a părut… - Ce?
…mai bine așa, fiindcă atunci când ai venit tu,
erai tipul cel nou…
- Sigur. - …și nimeni…
Dacă stăteam eu cu tine, mă gândeam că ceilalți o să facă la fel.
M-am gândit că ar fi bine să…
- Să-l lași pe Paul cu el. - Da, pentru că…
- Totul ar fi bine așa. - Da, ar fi…
În fine. Dar totul s-a schimbat. Stăteam toți cu el.
O vreme, eram noi. Apoi, noi.
Sau eu și John… Nu…
Era grozav. Stăteai în cameră
cu un prieten și îi vedeai obiceiurile.
Tu te culcai târziu, nu?
- Da. - Nu puteai să dormi.
Trebuia să țină mereu lumina aprinsă.
- Ca să… - Mi-era frică de întuneric.
Săracul! Trebuia să aibă lumina aprinsă.
Și trebuia să dormi așa, nu-i puteai cere s-o stingă.
Dar a fost bine.
Ne-am cunoscut mai bine așa.
Se pare că problemele au început după concert.
Încercați dinadins să faceți publicul să țipe?
Nu, doar ajungem în arenă,
iar ei ne așteaptă mereu acolo.
Când avem un concert, polițiștii ne spun:
„Nu ieșiți la geam. Îi agitați.”
Ce?
Eram foarte stresați.
Trecuserăm prin mulțimi gălăgioase.
În fiecare oraș erau revolte.
Oamenii țipau la noi tot timpul
și trebuia să stăm înghesuiți într-o cameră, în avion sau în mașină.
Dar n-am analizat prea mult, pentru că se întâmpla mereu.
VOCEA LUI JOHN LENNON
Ni se întâmpla nouă și era greu să observăm.
Eram în mijloc, împinși din cameră în cameră.
Au fost niște vremuri nebune, dar grozave.
Eu m-am simțit bine,
dar era o nebunie.
Am avut noroc să fim patru care să preia presiunea.
Noi patru ne-am ajutat
și, uneori, câte unul o mai lua razna.
Dar ceilalți trei ne ajutau să ne revenim.
Eu eram singur la părinți și, deodată, aveam trei frați.
Eram foarte apropiați. Aveam grijă unul de altul. Era grozav.
Ne aveam unul pe altul pentru a mai calma stresul.
Fiind născuți în Liverpool,
simțul umorului era foarte important, așa că făceam mereu glume.
Dar a venit o vreme când deja era prea mult
și cred că asta a contribuit cel mai mult
la despărțirea trupei Beatles, stresul.
Toți voiam să ieșim din trupă.
Voiam puțină liniște.
Când s-au despărțit, John a spus:
„Ce vreți? Ne-am dedicat viețile trupei.”
În detrimentul altor lucruri,
chiar în floarea tinereții lor.
- Înapoi! - S-a terminat.
Să facem altceva!
Apoi, privești în urmă și te gândești:
„Cum am făcut asta?
Cum am trecut peste?”
Cred că am făcut totul cu intenții bune.
E valabil și azi.
Mereu revenim la muzică.
La personalitățile noastre. „All you need is love.”
IUBIRE
Oprește! A sunat foarte bine.
Mulțumesc, John! A fost bine. Ajunge pentru acompaniament.
- Intră cântăreții acum. - Mersi, George!
- Înregistrăm încă o dată. - Grozav!
Bun. Derulează caseta, Richard!
Simțeam că suntem diferiți,
chiar dacă era vorba doar de atitudine.
E ceva magic
când aduci împreună niște oameni
și iese foc sau dinamită.
A fost doar o întâmplare.
Frizurile ciudate, sacourile și ghetele ridicole.
Cred că eram simpli și naivi.
Am o întrebare. Vă tundeți?
- Nu, mersi! - Nu!
M-am tuns ieri.
Îmi amintesc când John
a împlinit 21 de ani și a primit 100 de lire de la unchiul său,
care era dentist în Edinburgh.
Foarte sofisticat.
Nu știam pe nimeni care să aibă o rudă dentist.
- Pe nimeni cu 100 de lire. - Da, sau așa.
Până în prezent, nimeni nu mi-a dat 100 de lire de ziua mea.
O sută de bancnote!
Dar John a primit 100 de lire și a spus: „Ce să facem?”
Eram împreună, așa că am decis să mergem în Spania
și să cheltuim banii, dar am ajuns doar până la Paris.
Am făcut autostopul.
În fine, ne-am întâlnit cu Jürgen, unul dintre cei trei prieteni,
Astrid, Jürgen și Klaus.
Am dat de Jürgen și am spus: „Îți stă bine părul.
Poți să ne tunzi la fel?”
A întrebat dacă suntem siguri.
- Salutare, marinare! - Da.
Eram în vacanță la Paris.
Așa că ne-a tuns și apoi ne-am întors la Liverpool.
Eu și John aveam părul dat în față,
cum spuneai,
și toți erau puțin sceptici,
dar l-am ținut așa.
Și tu îl periai în față!
Ringo avea o șuviță albă pe dedesubt.
- De când era mic. - E acolo.
A trebuit să se tundă ca să intre în trupă.
- Cu părul în față, nu se vedea șuvița. - Avea și barbă.
Trebuia să se bărbierească.
- Doar așa putea intra. - Și a fost nevoit…
Voiam să vedem fețele.
Am văzut o trupă de la Londra în Hamburg.
Unii dintre ei aveau niște ghete
cu vârf ascuțit și toc cubanez.
Ne-au plăcut.
„De unde le-ați luat?”
A spus: „De la Anello & Davide.” Așa că ne-am dus acolo.
Am cumpărat ghetele, apoi ne-am zis:
„Ne putem face și noi unele.”
Magazin de balet?
Cea care a devenit gheata Beatles
era ca cele făcute de noi, dar cea originală…
Vă amintiți? Avea un elastic pe margine…
Era un magazin de balet, nu?
Anello & Davide vindeau lucruri pentru balet. Fuste tutu, pantofi…
Acolo mergeau fetele.
Ne-am făcut ghetele pe comandă.
- Lângă noi erau doamne cu copiii. - Ne făceam fuste tutu.
Urmează pe scenă patru tineri absolut minunați.
Să vină Beatles!
Lucrurile astea se pierd în istorie. Au trecut 30 de ani.
Devine o legendă.
Prea renumită pentru noi,
fiindcă încă trăim asta, dar e minunat,
mai ales printre tineri,
să poată spune: „Cântați bine live.”
Ei știu cât e de greu să te trezești, să urci pe scenă și să cânți live.
Voiam doar să fiu într-o trupă.
Nu voiam o slujbă obișnuită și habar n-aveam
ce m-aș fi făcut fără trupă.
Dar, la 17 ani, eram în Hamburg.
La 23, făcuserăm deja Sgt. Pepper.
Mereu cântam.
Asta voiam să facem. Era visul nostru din copilărie.
Nu voiam să fiu faimos.
Voiam doar să cânt cu oameni foarte buni.
Apoi a urmat și restul.
Cântă, frate! Da!
- Așa. - Vai!
Putem vorbi?
Când am ajuns la primul album,
cântaserăm atât de mult, încât îl puteam înregistra într-o zi.
Acolo am făcut asta,
de la 10:30 la 22:30.
Am înregistrat primul album într-o zi.
După ce intram în camera de control și aveam puțină putere,
ne plăcea să venim aici.
Era ca un mare loc de joacă.
- Ce ascultăm, George? - Aduce acum caseta.
- Care înregistrare? - Pe toate.
- Prima. - Sunt doar trei.
Prima e ciudată.
- Pune-o pe aia. - Da, ascultați…
Tobele și chitara se aud la jumătate de viteză.
A devenit mai simplu să experimentăm,
căci avuseserăm câteva hituri. Asta era important.
- Nu… - Așa e.
Aveam deja succes.
Așa că ne-au primit cu brațele deschise.
- Da. - „Ne pare bine să vă revedem!”
Pe măsură ce aveam și mai mult succes,
eram tot mai dispuși să încercăm idei neobișnuite.
Lui George îi plăcea să experimenteze.
„Ce alte idei mai aveți?”
Sunt doar două înregistrări bune.
Prima și a treia.
Grozav.
Sunetul de sub apă.
Ar trebui să mărim viteza și să vedem ce era.
- Să ascultăm tobele. - Sună bine.
Complet diferit.
Cimpoiul.
Da, sunt două. Nimic pe doi și trei.
Ascultați chitara încetinită.
A fost o perioadă traumatizantă
să ascultăm iar înregistrările, chiar și pentru ei,
fiindcă își retrăiau viețile.
Paul mi-a spus: „Să ne aud așa cum eram
acum 30 sau 25 de ani, cum vorbeam,
e o experiență ciudată.
Parcă ai citi un caiet vechi, dar totul prinde viață.”
Unu, doi, trei, patru.
George? Cum suna chitara-bas când se auzea ciudat?
Suna bine sau groaznic?
Sunt zece ani de înregistrări.
A fost ca o călătorie înapoi în timp.
Am ascultat înregistrările tuturor pieselor noastre.
Ne-am întors în timp
și am descoperit lucruri interesante.
Unele versiuni inițiale ale pieselor sunt interesante.
Vedem cum s-a dezvoltat piesa, cum s-a schimbat, de fapt.
În unele cazuri, începeau destul de diferit
față de masterul de acum.
Așa că arătăm puțin din culisele trupei Beatles,
felul în care înregistrau albumele.
- Ăsta era breakdown-ul. - Așa mai merge!
Asta da, muzică serioasă!
- Asta e a treia? - Avem tambuli!
Ce avem acolo, George?
- Avem… - Asta e versiunea reală.
Pe prima pistă avem ritmul.
- Da. - Pe a treia avem vocea.
Cu tambura.
Și pe pistele doi și trei,
avem diferite benzi de casetă, cu chitara ta și tambura.
Îmi amintesc că am venit cu o plasă cu benzi,
pe care le-am pus pe aparate în studio.
Nu-ți amintești? Ăsta e pe patru piste.
Dar mai e partea cu tot mixajul.
Vezi?
Asta n-a fost folosită, nu?
Atunci, nu.
Partea frumoasă la acest studio și la EMI e că aveau mereu
milioane de instrumente, ca acum,
piane mari, piane mici și clavecine.
Tot ce ai și tu la studioul tău.
Au ajuns la studioul meu acum,
pentru că voiau să scape de ele.
Le-am luat, normal.
A fost unul dintre motivele
pentru care am avut instrumente atât de interesante pe albume.
Dacă nu am fi venit aici, am fi avut doar chitare, chitare-bas și tobe.
- Sună siropos. - Solo la chitară…
pe aceeași pistă cu vocile.
Intră acum.
Nu-mi amintesc nici armonia aia.
Unii oameni de aici, inginerul, de exemplu,
mereu încerca să plece acasă la 17:30.
Iar noi încercam să scriem istorie.
Mal, tehnicianul nostru, avea un ceainic mare.
Era un ceainic mare de aluminiu.
Îmi amintesc clar un moment când a făcut ceai,
în care am pus amfetamine.
El stătea lângă George Martin
și cred că Geoff Emerick le-a dat ceai.
Fiindcă ziceau: „Acum putem pleca acasă?”
„Nu puteți, ticăloșilor. Beți niște ceai!”
Și…
Și rămâneau la studio până pe la ora 23:00.
Nu mai voiau să plece acasă.
- Da. - Nu ne lăsau să plecăm.
O să afle abia când o să vadă antologia.
George Martin încă nu și-a revenit.
- Așa e. - E încă pe norișori.
Era un tip la etaj care îți putea tăia un disc.
- Sau îți dădeau… - Era ca o rolă.
…un amestec pe o rolă mică
sau răsucit pe un creion.
Când au ieșit casetele, aveam niște casete Philips mici,
le puneam pe biroul de mixaj
și ascultau sunetul din boxe.
- De calitate slabă. - Da.
Dar era suficient. În drum spre casă, ascultam „Please Mister Postman”.
Ni se părea fantastic!
Unu, doi, unu, doi, trei, patru!
Mereu veneam aici când ne chema Paul.
- Ne suna mereu. - Mereu am crezut că nu mă plăceau.
Am avut o întâlnire pentru „Let It Be”.
Nu mai lucraserăm de vreo două luni și am zis: „Grozav…”
Nu mai avea concursuri de frumusețe.
Păi… Anul acela, am fost în juriu la mai multe concursuri de frumusețe.
Eram la Apple și am spus:
„Ar trebui să facem un film.
Ar fi o idee grozavă.” Toți întrebau uimiți: „De ce?”
Într-un final, John a spus: „Înțeleg! Vrea un job.”
I-am spus: „Exact! Ar fi grozav dacă am lucra.”
EMI, UNDE ÎNREGISTRAU
Așa e.
E adevărat. Stăteam în grădină mai mult decât tine.
Știu. Mi-a plăcut trupa, îmi plăcea să lucrez cu Beatles.
Nu mi-e rușine cu asta.
Asta îmi place în viață, să fac muzică.
Următoarea rundă!
Gata. E rândul tău.
Călătoream prin lume și un jurnalist a întrebat:
„Beatles o să se reunească?”
sau „Beatles chiar o să se…”
Trebuia să răspund într-un fel.
Așa că răspundeam: „Poate noi trei vom face ceva muzică incidentală,
poate ceva instrumental, pentru noul proiect Beatles,
un documentar numit Antologia.”
Deci asta credeam că vom face.
Am dezbătut diferite idei.
Puteam scrie muzica de fundal
sau chiar o piesă nouă.
Mereu a existat o înțelegere între noi trei,
sau noi patru, pe atunci, cum că, dacă cineva nu se implica,
nu ne-am fi numit Beatles.
Dacă noi trei am face ceva,
oricât de interesant ar fi
și oricât de frumos ar suna,
ar trebui să fie și John prezent.
Gândindu-ne la asta, ne-am întrebat:
„Dacă avem vreo casetă de-ale lui John?”
Cred că Paul a întrebat-o pe Yoko
dacă avea ceva nepublicat de John.
Am fi putut face ceva.
Ne-a trimis niște casete, deci așa s-a întâmplat totul.
Eu îmi amintesc, deși probabil aveți trei sau patru versiuni diferite,
că eu și Jeff Lynne
aveam o trupă, numită Traveling Wilburys.
Era și Roy Orbison în ea.
Apoi Roy Orbison a murit. Nimeni nu-l poate înlocui pe Roy,
dar poate ar trebui să aducem pe altcineva.
Atunci ne-am gândit la Elvis.
Cineva a vorbit cu cei care gestionează averea lui Elvis
și le-a plăcut ideea ca Elvis să fie în Wilburys.
Ideea era să-l punem pe Elvis într-un aparat pe mai multe piste,
apoi să refacem acompaniamentul,
să schimbăm acordurile, melodia,
chiar și versurile.
Apoi o să cântăm toți piesa
și, când ajungem la cor, vom face o trecere
la Elvis cântând corul.
Până la urmă n-am făcut-o, pentru că, în acel moment,
ni s-a părut o idee exagerată.
Dar am vorbit cu Yoko despre ideea asta
și ea a spus: „Cred că am o înregistrare cu John.”
Am devenit mesagerul.
Am luat înregistrarea și am vorbit cu Yoko despre ce voiam să facem.
I-am cerut să ne ofere multă libertate
și să nu ne impună prea multe reguli.
Să ne lase să încercăm. Dacă nu-i plăcea, renunțam.
Asta era noua înțelegere, iar eu mă entuziasmasem,
pentru că îmi spuneam: „E imposibil.
John e mort, dar vom putea să cântăm iar cu el.”
Ideea că o să cântăm iar împreună era foarte ciudată,
pentru că ne mai întâlniserăm, vorbiserăm și filmaserăm,
dar acum urma chiar să cântăm.
A fost un pas imens pentru noi trei,
pentru că eram patru în trupă,
dar trebuia să trecem peste problema
că, deși John se auzea în boxe,
el nu mai era cu noi, așa că pentru mine a fost dificil.
Le-am spus băieților:
„Să ne prefacem că John e în vacanță.”
Că ne-a sunat și a spus:
„Aproape am terminat albumul.
Uite o piesă care îmi place, dar e neterminată.
Poți s-o termini tu? Am încredere.”
Era cuvântul-cheie
în scenariul inventat de noi.
„Am încredere. Fă ce știi.
Nu te prosti. Fă-o!”
Așa că ne-am dus la studio cu ideea asta.
Gata.
Ce zi frumoasă!
Superbă! Să ne punem pe treabă!
Am ajuns repede.
Aveam o casetă, „Free as a Bird”.
Calitatea era slabă. Era o casetă mono,
cu John la pian, pe o singură pistă,
cu care nimeni nu și-ar bate capul.
Îți spui că nu ai cum.
Dar piesa era puternică,
așa că am trecut peste dificultățile tehnice.
De fapt, a făcut-o Jeff Lynne, producătorul.
De câți producători e nevoie să schimbe un bec?
- De 18? - Nu știu. Tu ce crezi?
Nu știu, tu?
George a sugerat
să lucrez la niște piese noi pentru Antologie.
Și am fost foarte încântat.
Era aproape imposibil de realizat.
Am stat două săptămâni să le curăț digital.
A fost foarte dificil fiindcă, atunci când cineva
are un recital la pian și doar cântă,
o piesă nouă, de exemplu,
e aproape imposibil să fie pe note.
Curățarea a durat ore întregi,
pentru că era pe o casetă fără timpi,
fiindcă se întind.
Erau multe interferențe și zgomote, la care Jeff a muncit din greu.
A făcut o treabă minunată.
Apoi puteam pune totul pe aparatul de 24 de piste,
cu un metronom pe fundal, ca să putem cânta peste,
pentru că nu eram toți patru prezenți.
A fost emoționant să ascultăm caseta pentru prima oară.
Desigur, a trebuit să o studiem
ca să știm ce să facem, așa că a fost emoționant.
L-am avertizat pe Ringo: „Pregătește batista când asculți asta.”
E emoționant să ne auzim prietenul cântând piesa aceea.
A fost foarte emoționant să ascultăm caseta.
Apoi ne-am dus la studio și ne-a fost dificil o vreme.
„Nu e aici! Noi suntem toți aici. Unde e John?”
Dar a trebuit să trecem peste.
Am trecut peste spunându-ne că ieșise la masă.
Sau la un ceai.
John? Pui tu ceainicul pe foc?
- Scaunul e gol. - E un loc gol.
Acolo stătea el.
Sunt printre cei care-l știau cel mai bine pe John, poate în top trei.
Știam cum îi plăcea să lucreze și ce îl entuziasma.
Știam ce-i plăcea la muzică.
Cel puțin când lucram eu cu el.
I-ar fi plăcut la nebunie asta.
„Free as a Bird” era o jumătate de piesă.
Atât era pe caseta de la Yoko.
Noi trei și Jeff am realizat o piesă de bază, cu multe goluri.
Apoi a trebuit să umplem piesa.
Deci a fost scrisă de toată lumea.
John nu terminase mijlocul. Dacă ascultați demoul original,
John cântă cu diferite schimbări de acorduri.
Într-o situație normală, dacă cineva ar veni la studio și ar spune:
„Am piesa asta neterminată.
Cum vi se pare?”, apoi ai asculta-o…
Ce obișnuiam să facem era să spunem:
„Stai! Nu-mi place acordul ăsta.
Putem încerca acordul ăsta aici?”
Așa că ne-am luat libertatea de a face asta.
După ce am scris versurile,
am produs piesa, cu partea lui John.
Nu-i nimic dacă facem asta.
Îmi amintesc mereu de John sau mă gândesc la el,
pentru că a fost important în viața mea.
Sunt mândru că l-am cunoscut
și că am fost important pentru el,
așa că mă gândesc aproape zilnic la el într-un fel sau altul.
Desigur, filmând Antologia și înregistrând albumul,
era și în căștile mele în timp ce cântam.
A trecut mult timp de când n-am mai făcut asta.
Era ca pe vremuri.
Continuă!
Ai înregistrat?
E o piesă Beatles superbă și, pentru mine, fiind departe atâta vreme…
când am ascultat-o, m-am gândit că sună exact ca ei.
Mă separasem multă vreme de trupă,
așa că ascultam piesa ca un străin.
Dar sună ca ei. E extraordinar.
E vorba de legătura dintre cei patru,
formând un fel de supă din personalitățile lor amestecate.
Dacă scoți un ingredient, poate avea gust similar,
dar nu e chiar la fel.
Prima alegere a fost „Free as a Bird”,
pe care am înregistrat-o în februarie 1994.
Apoi n-am mai făcut prea multe,
în afară de Antologie, până în februarie 1995.
Așa.
Ne-am întors la studioul meu cu „Real Love”.
Da, am ratat.
- Foarte talentat. - Sunt gata de acțiune acum.
Să auzim un mi, John.
Știi ce solo îmi plăcea?
Armoniile de pe „Come Together”.
- Da. - E cam…
- E puțin… - Suna ca…
Ar putea fi în gama asta?
Cu o octavă mai sus.
Dar partea aia ar putea fi cântată
cu o octavă mai sus, în vreme ce astea…
pot să continue așa.
Și mai sunt armoniile alea joase.
S-au întâlnit, au glumit
și au făcut schimb de idei.
E grozav.
Au început să cânte iar ca Beatles.
Asta e! Ăsta e sunetul!
E o anumită armonie.
Ne înțelegem foarte ușor.
Sună ca Beatles.
Fără prea mult efort.
Când eu și George făceam armoniile,
ne-am întors în camera de control și Ringo a zis:
„Sună exact ca Beatles!”
Și a fost un moment nebun în care ne-am gândit că așa e.
După o pauză atât de lungă, devii un fost membru Beatles.
Desigur, reunind trupa
și lucrând la Antologie, te simți iar membru.
Nu se poate altfel.
Arată-le acordurile, Jeff! Să trecem la treabă!
Paul, vrei să vorbim despre…
Unu, doi, trei!
Patru!
Bun. Cred că a fost bine.
Vrei aia cu…
sau e suficient?
E în regulă. Tonul vocii mele a fost cam…
Nu se potrivește cu al lui John, nu? E prea…
Da. Dar pot încerca să-i imit mai mult stilul.
Paul, mai încearcă prima parte.
Mi s-a părut grozav.
- Ascultă! - Da!
Sună exact ca ei.
Sună din nou ca nemernicii de Beatles.
Așa e.
Era bine să avem o a treia piesă, pe care chiar o aveam.
- Da? - Da.
Mai aveam o idee. Să intrăm cu tobele.
- Putem acoperi vocea lui John… - Da.
Puseserăm ochii pe una numită „Now and Then”.
Doar nota mi?
Dar trebuia rescrisă.
Trebuia să ai multă răbdare cu noi.
Yoko, de exemplu,
trebuia să ne lase să o tăiem puțin.
Da. Ai nota re după.
În loc să revenim la refren,
cântăm la mijloc.
Dar era mult de muncă
și asta ne cam speria.
Un blocaj?
Când o să apucăm să dormim?
- Bună întrebare, George. - Niciun răgaz pentru păcătoși.
Hai! Derulează puțin înapoi și ascultăm așa,
dar cu tot ce e pe casetă, în același timp.
Nu aveam prea mult timp, căci voiam să facem trei la început,
dar nu au putut toți
să fie în același loc atâta timp.
Așadar, am decis să terminăm piesa care era aproape completă.
Da, o terminăm pe aia.
O să lucrăm la ea, apoi…
O terminăm
și ne întoarcem data viitoare la cealaltă.
Posibil.
A treia strofă.
Ăsta ar fi sfârșitul pentru oricine altcineva.
Dar aveți mare grijă cu Beatles!
Ei pot face asta.
Mereu apare câte o surpriză.
Nu cred că o să se schimbe asta.
E un lucru special.
E un lucru special să găsești persoane cu care poți vorbi.
E și mai tare să găsești persoane cu care să cânți.
Majoritatea cântăreților caută toată viața
bateristul perfect, basistul perfect,
chitaristul perfect, solistul perfect, cu care să se potrivească.
Mă simțeam privilegiat.
- Bine. - Asta e viteza reală, nu?
Da.
E viteza reală Viteza reală
Se simțea ca un apogeu.
Ne-am încropit povestea.
Nu știu dacă e sfârșitul.
Nu cred că mai avem prea multe piese de-ale lui John,
așa că e posibil să fie doar sfârșitul acelei idei.
Nu cred că pe noi trei ne interesează
să mai cântăm împreună în public,
pentru că ar fi un gol pe scenă, pe care nu-l putem umple.
Nu ne reunim…
Eu și Paul o să mergem pe stadioane la anul.
- Lupte în noroi. - Împreună.
Lupte în noroi. Cred că ne-am descurca.
Eu o să fiu arbitrul.
Probabil o să apară tipul care a scris „The Green Door”
și o să spună:
„Ăsta e rifful meu!”
Trei Beatles încă sunt în viață,
dar trupa nu mai există.
Putem cânta ca Paul, George și Ringo,
dar nu ca trupa Beatles.
Trupa Beatles!
Beatles va continua să existe
prin albume, filme, clipuri și cărți,
dar și în amintirea și gândurile oamenilor.
Beatles a devenit un simbol.
Trupa există și fără noi.
„Joacă jocul existenței până la sfârșitul începutului.”
Din „Tomorrow Never Knows”.
Haideți!
A fost o zi frumoasă pentru mine.
- Dar trebuie să plec. - A fost o plăcere.
- Am avion. - Nu ne mai vedem 40 de ani.
Putem încheia așa și…
Nu, a fost o zi frumoasă. Mulțumim, George!
Mulțumesc!
A fost frumos și emoționant.
Îmi place să-mi petrec timpul cu voi.
Subtitrarea: Iulia Ștefan