Okej?
Kan de andra ta på sig hörlurarna?
Tar du på dig burkarna, John?
ÅR 1991, 21 ÅR EFTER BEATLES SPLITTRADES,
PÅBÖRJAS ANTHOLOGY-PROJEKTET.
-Är micken på? -George?
-Bara släng in dem nånstans. -Nej, jag tycker…
-Ropar in. -Bandet går.
-Bygg upp inledningen. -Räkna in.
Början låter annorlunda nu. Okej?
-Sänker micken. -Redo?
ANTHOLOGY FÖRSÖKTE BERÄTTA BEATLES HISTORIA
MED DERAS EGNA ORD.
Ren början.
En, två, tre, fyr.
Filmar du nu?
Vad har jag sagt?
Tack.
Kan inte hålla sig borta.
Hejsan.
I MAJ 1995, EFTER FYRA ÅRS ARBETE,
TRÄFFADES PAUL, GEORGE OCH RINGO I ABBEY ROAD STUDIOS.
Tror ni att Anthology kunde ha gjorts till exempel år 1975?
Nej, omöjligt.
Nej. Först nu.
-Vi låg i krig då. -Lite kontakt.
Dessutom, om den gjorts då,
hade den inte blivit lika intressant
som efter 20 år.
-Tjugofem. -Visst, ja.
För ett tag sen, när vi rett ut våra affärsproblem,
tänkte vi att vi skulle försöka berätta
den slutgiltiga historien, eftersom så många andra försökt.
Det vore bra att få göra den från insidan
istället för från utsidan.
Alla andra har sagt sitt. Nu får vi säga vårt.
Paul, George och jag. Gamla bilder på John, såklart.
Vi alla berättar hur det var att vara en Beatle.
Okej?
Det blev ett projekt som vi jobbade på lite då och då under årens lopp,
och nu, på senare år, började vi göra intervjuer.
-Okej? Vänd på dig. -Jag filmar.
Och så byggde vi berättelsen runt våra minnen.
Var var vi nu, då? Upprepa frågan.
Det hela började år 1970.
Så länge har det hela funnits.
Och sen föll det ihop. Neil var inblandad.
Han var med från början.
Sen orkade vi inte med det.
Allt faller på plats när ödet vill det.
Jag ringde upp dem alla och sa...
CHEF, APPLE
...att Fan och hans morsa tycktes ha berättat om Beatles.
Kanske, om så bara för sin egen skull,
borde de också berätta.
In med lite klipp, vips så skulle vi ha en film.
Det var nog i början av 70-talet. 1970/71.
Jag samlade in alla klipp jag kunde hitta i hela världen,
och så gjorde vi en dokumentär, eller en film,
utan att Beatles intervjuades eller så.
Sen la jag den på hyllan.
Neil hade sammanställt i princip allt
vi filmat själva, eller det vi ägde,
och allt annat han kunde få tag i.
Han la allt i kronologisk ordning,
i nåt kallat "The Long And Winding Road",
men det var 1971, när vi fått nog av alltihop.
Jag är glad att det hela sker först nu. Jag tycker det varit bra för oss
och för världen att få glömma Beatles ett tag,
låta dammet lägga sig,
och återvända till det nu med nya ögon.
En gick så här…
Åh nej.
-Ja. -De senaste fyra åren,
det är då vi i princip jobbat på det,
kommer vi bra överens.
Vi hade en period då vi tre
stötte på varann i olika situationer,
restauranger, kontor.
Sen började vi jobba ihop.
Och nu spelar vi in igen.
Tjugotvå minuter sen.
Och? Ska du dra av det på lönen?
Vad är det?
-Hej. -Hej, George.
-Hej! -Hej, Paul.
-Hej, Neil. -Läget?
Hej, George. Mycket bra, tack.
Så kul att se dig, verkligen.
Vegetarisk skinnpaj, kanske?
-Det stämmer. -Ja.
Stövlarna är också i vegetariskt läder.
-Hej, raring. -Hej, gumman.
-Vill du ha en puss? -Alltid.
Hur är det?
Åh nej!
-Hej. -Underbart, tack.
-Hej. -Läget, Barbara?
Hej, raring.
Alla tjejerna är här.
-Hej. -Puss, puss. Hej.
Jag får också vara med. Paul?
-Där har vi dig. -Hur är ljuset?
Underbart. Kan ni göra nåt spännande, tack?
En, två...
Det väckte en massa fina minnen till liv,
och gav mig också chansen att få umgås med Paul och George igen.
Det bästa var när vi tre hängde.
Där gjorde vi nog fel. Gick den så?
Vi hakade på varann. "Vad?"
"Minns du?" "Nej." "Det..." "Jo, nu minns jag."
-Vem är det? -John.
-Är det? -John Lennon från Beatles.
Det fina med Anthology är att det är vi fyra.
Fast John inte är här så finns han här.
Han är representerad. Han talar.
Visst, det är gamla intervjuer. Spelar ingen roll.
Hans perspektiv förmedlas.
Folk kräver att man funderar över hur länge det ska hålla.
Det går inte. Man kan vara kaxig och säga:
"Vi kommer hålla i tio år."
Men så fort man sagt det...
"Det kanske håller tre månader."
Det var intressant att samlas igen.
På ett sätt tycker jag synd om John,
för Beatles gick igenom mycket kul,
men även mycket jobbigt.
Och som alla vet, när vi splittrades,
så var alla rätt trötta på varann, men...
...Ringo, Paul och jag har haft möjlighet
att låta allt det där sköljas bort
under en massa broar och att samlas igen
i ett nytt ljus.
Det är tråkigt att John inte fick göra det.
Jag tror att han skulle ha gillat möjligheten
att vara här med oss.
Vi har fått tid att reflektera, och det är mycket lättare
att studera det hela nu, på avstånd.
Från början försökte vi skapa den slutgiltiga berättelsen om Beatles,
bara för att inse att det är närapå omöjligt
att få fram den,
då folk ser saker ur olika perspektiv.
Beatles Anthology innehåller så mycket om Beatles historia
som är möjligt att få.
Vore det min antologi, så vore den annorlunda.
Med annat innehåll.
Georges med, och Pauls med.
Det är så det fungerar.
Så är det ju, alla ser livet
genom sina egna ögon.
Och givetvis, när det gäller något så stort som Beatles,
har alla en egen uppfattning om vad som hände.
Jag har fått veta mer om de andra nu än jag nånsin anat.
Det är som någons memoarer.
Där är de, historiens coolaste grupp.
I början, när jag kom med,
var bara Paul villig att dela rum.
Det fanns en orsak till det.
-Jag har aldrig varit kräsen. -Nej.
-Det var det bästa... -Så vad var det?
...alternativet, för när du kom med,
och var den nye...
-Ja. -...och ingen...
Om jag hängde med dig,
så skulle de andra liksom...
Jag tänkte det vore bra om...
-"Låt Paul ta smällen." -Ja, för...
-För det vore ju okej. -Ja, för--
Efter ett tag kunde det vara vem som helst.
Ett tag var det vi, ett tag var det vi.
Ett tag John och jag...
Det var kanon. Man delar rum
med en kompis och lär sig hans vanor.
Visst var du uppe sent?
-Ja. -Du kunde inte somna.
Han hade alltid ljuset tänt,
-så det var... -Jag var mörkrädd.
Stackarn. Så du... Han hade ljuset tänt,
då måste man sova så här, man kunde inte be honom släcka.
Fast det var bra.
Så lär man känna nån lite grann.
Det verkar som det är efter era konserter
problemen börjar.
Försöker ni frammana de där skriken med flit?
Nej, vi bara anländer till konsertlokalen
och de står där och väntar.
När vi ska uppträda så säger alltid polisen:
"Se inte ut genom fönstret, de blir så uppspelta."
Va?
Vi var sönderstressade.
Vi hade genomlidit en massa upplopp och kaos,
i varenda stad pågick nån sorts kaos.
Allt oljud, folk som skrek åt oss
och att tvingas trycka i nåt litet rum, i nåt flygplan eller nån bil.
Vi funderade sällan på det, det pågick konstant.
JOHN LENNONS RÖST
Vi upplevde det och det var svårt att se,
vi befann oss mitt i allt och bara rycktes med.
Det var en galen tid, men en rolig.
Jag hade rejält kul,
men det var galet.
Vi hade tur som var fyra stycken
att dela pressen.
Vi fyra höll ihop varandra,
och av och till blev nån av oss knäpp.
Men de tre andra stöttade upp.
Jag var ensambarn,
och plötsligt hade jag tre bröder.
Vi stod varann nära. Vi tog hand om varann,
och för mig var det fantastiskt.
Vi kunde fördela stressen på varandra.
Eftersom vi kom från Liverpool, där ett sinne för humor
är mycket viktigt, så vi hade mycket kul också.
Men vi nådde en punkt där det räckte,
och jag tror att något som bidrog starkt
till att Beatles splittrades var stressen.
Alla ville bort från det.
Få lite lugn och ro.
När de splittrades sa John: "Liksom,
vad vill ni egentligen? Vi gav våra liv åt detta."
De gav upp närapå allt annat
under hela sin ungdom.
-Get back. -Det är över.
Nu gör vi nåt annat.
Och sen ser man tillbaka och tänker:
"Hur klarade jag det?"
"Hur tog jag mig igenom det där?"
Allt vi gjorde hade ett gott syfte.
Och det gäller än idag.
Allt kommer tillbaka till musiken,
till personligheterna. All you need is love!
KÄRLEK
Stryp den. Vår lät väldigt bra.
Tack, John. Jag tror det räcker
för bakgrundsstämmorna.
-In med musikerna. -Tack, George.
-Ny tagning. -Bra, bra.
Backa bandet, Richard.
Jag tyckte verkligen att vi hade nåt unikt,
även om det bara var attityden.
Nån speciell magi som uppstår
när vissa personer samlas
och gnistor eller en explosion uppstår.
Det var slumpen, faktiskt.
De lustiga frisyrerna, de lustiga kavajerna,
de lustiga skorna.
Vi var nog väldigt enkla, och... naiva.
Tänker ni klippa er alls?
-Nej, tack. -Nix. Icke.
Jag klippte mig igår.
Jag minns när John...
...fyllde 21 och fick 100 pund av sin farbror,
en tandläkare i Edinburgh.
Väldigt avancerade grejer.
Ingen av oss kände nån
med en släkting som var tandläkare.
-Eller hade 100 pund. -Eller hade 100 pund.
Ända fram tills idag
har jag aldrig fått 100 pund i present!
Hundra bagis!
Men John fick det och sa: "Vad ska vi göra?"
Vi bestämde oss för att åka till Spanien
och bränna dem. Vi kom till Paris.
Vi liftade.
Vi stötte på Jürgen, en kompis från trion Astrid,
Jürgen och Klaus.
Honom stötte vi på och sa: "Snygg frisyr!"
"Kan du klippa oss så där?"
Han sa: "Säkert att ni vill det? Ni kanske..."
-Hallå där, sjöman! -..."Äh,
vi är på semester i Paris, kom igen."
Vi klippte oss, och när vi kom hem
hade vi framåtkammade luggar,
som du sa,
och alla var lite tveksamma,
men vi behöll det.
-Bravo. -Du kammade framåt.
Ringo hade alltid en grå bit där under
-sen barndomen. -Fortfarande.
Han fick klippa sig för att få komma med.
Men det var lugnt, för med luggen,
-så doldes det. -Och så bar han ju skägg.
-Bort. -Raka av skägget.
-Annars fick jag inte gå med. -Och så...
Så snygga nyllen måste synas.
Vi såg ett band från London i Hamburg.
Ett av londonbanden hade skor
med spetsig tå och kubansk häl,
och vi tänkte: "Inte illa."
"Var köpte ni de där?"
"På Anello & Davide". Så vi gick till Anello & Davide
och köpte skorna, och sen tänkte vi:
"Vi låter tillverka egna."
En balettbutik, va?
"Beatles-skon"
var den vi lät tillverka, men den ursprungliga...
Den var elastisk på ena sidan, och...
Ja. En balettbutik, va?
Anello & Davide var för balett,
de tillverkade balettsaker, kjolar och skor.
Alla småflickor gick dit.
Vi lät tillverka våra Beatlesskor,
-och där fanns... -Och våra småkjolar.
...damer med sina barn.
De trevligaste ungdomar som stått
på vår scen: The Beatles! Kom ut med er!
Sånt här försvinner ju,
och då det är 30 år sen,
börjar det blekna till en legend,
lite för mycket för vår smak,
eftersom vi får uppleva det. Men det är fantastiskt
när i synnerhet ungdomarna
kommer fram och säger: "Du spelar bra live, mannen!"
De vet hur svårt det är att gå upp på scen
och sjunga bra live.
Jag ville bara spela i ett band.
Jag ville inte ha ett vanligt jobb, och jag vet inte
vad jag skulle ha gjort annars.
Men vid 17 års ålder var jag i Hamburg,
och när jag var 23 hade vi gjort "Sgt. Pepper".
Vi spelade konstant.
Det var det vi ville göra. Drömmen.
Att bli så berömd var aldrig min tanke.
Jag ville bara spela med verkligt duktigt folk.
Resten bara kom.
Då kör vi.
-Ja. -Jisses.
Ett ord?
När vi skulle spela in första skivan
hade vi spelat så mycket att plattan spelades in på en dag.
Det var här vi gjorde det,
mellan kl 10.30 och 22.30.
Första plattan tog en dag.
När vi väl kom in i kontrollrummet, när vi väl fått lite makt,
var det spännande.
Som en stor lekplats, eller nåt.
-Vad ska vi lyssna på? -Han ska hämta bandet.
-Allihop. -Vilken tagning?
Allihop.
-Första. -Det finns bara tre.
Ettan är konstig.
-Spela den. -Lyssna här...
SKIVPRODUCENT
Trummor och gitarr med halv hastighet.
Det blev lättare att experimentera
eftersom vi haft hitlåtar. Det var nyckeln.
Det stämmer.
Nyckeln var att vi haft framgång.
Sen lät det: "Kom in bara, killar."
-Ja. -"Kul att se er igen!"
Och i takt med våra framgångar
växte våra möjligheter
att testa rätt utflippade idéer.
Och George var verkligen pigg på att testa.
"Har ni fler idéer?"
Det finns bara två grundtagningar.
Ett och tre.
Fantastiskt.
Alla undervattensgrejer.
Vi borde öka hastigheten och höra vad det var,
-lyssna på trumspåret. -Låter kanon.
Helt annorlunda.
Här är säckpipan.
Ja, två stycken. Inget på två och tre.
Lyssna på gitarren med fördröjning.
Det har varit rätt traumatiskt
att lyssna på alla tagningar igen. För dem med,
de har återupplevt sina liv.
Paul sa faktiskt: "Att höra oss så som vi var,
för 30 år sen, 25 år sen, att höra oss snacka,
det känns väldigt märkligt.
Som ett gammalt urklippsalbum, men som fått liv."
En, två, tre, fyr.
George? Hur lät det med basen?
Lät det bra eller bara skit?
Tio års inspelningar.
Det har varit en tidsresa.
Vi har lyssnat på varenda tagning av varenda låt vi gjort
och diskuterat dem,
och vi har hittat intressanta saker.
Några väldigt tidiga tagningar av de flesta låtar är intressanta.
Att se hur låtarna utvecklats och faktiskt förändrats.
I en del fall var de ursprungligen väldigt annorlunda
mot det alla känner till.
Så vi lättar liksom på Beatles lock en aning,
på hur de gjorde sina låtar.
-Där kom det. -Nu snackar vi.
Nu snackar vi seriös musik.
-Vad var detta, tre? -In med tamburin!
Vad är detta, George?
-Vi... -Detta är den riktiga.
All rytm på ettan.
-Ja. -Rösten på trean.
Med tamburen.
Och på spår två och tre,
diverse bandloopar, gitarren och tamburen.
Jag minns att jag kom in med en påse bandloopar,
och så satte vi upp dem runt hela studion, på maskinerna.
Men minns ni inte? Detta är de fyra grundspåren.
Men sen tog vi biten där de mixat allt.
Ni ser den där?
Den användes inte, va?
Just då.
En fantastisk sak med studion
och med EMI var att de alltid
haft miljontals instrument,
flyglar, märkliga små pianon, harpor.
Det du har i din egen studio.
Ja, de har hamnat där nu,
de ville göra sig av med dem.
Så då tog jag dem.
Det var en av orsakerna
till att instrumenteringen på Beatles plattor var så intressant.
Annars det bara varit gitarrer,
bas och trummor.
-Lite kitschigt. -Gitarrsolo...
...på samma spår som sången.
Hoppa in.
Den stämsången minns jag inte heller.
En del av personalen här, ljudteknikern, till exempel,
ville alltid gå hem halv sex.
Medans vi försökte skapa historia, eller nåt.
Mal, vår roadie, hade en stor tekanna
i aluminium. Ibland gick han ut, och...
Jag minns ett specifikt tillfälle då kan kokat en kanna te,
som vi spetsade med uppåttjack.
Sen var han där uppe med George Martin
och, tror jag, Geoff Emerick, och serverade dem teet.
De sa typ: "Får vi gå hem nu?", och så.
"Glöm det, era as. Ta lite te."
Och--
Till slut var de där uppe
till kanske klockan elva på kvällen.
Sen ville de inte gå hem längre.
-Nä. -De släppte inte iväg oss.
De fattar först när de ser detta.
George Martin har inte landat än.
-Nä. -Han är kvar där uppe.
Här fanns en kille som kunde fixa en demo åt en.
-Eller... -Som en rulle.
-Mini. -Två rullar.
-Ja. -Eller en liten rulle,
eller lindat runt en penna.
Och när kassetterna kom hade vi små Philips-kassetter
som man satte i mixerbordet,
och så lyssnade man på högtalarna.
-Rätt kass kvalitet. -Ja.
Men det räckte. Jag minns att jag
spelade "Please Mister Postman" i skåpbilen.
Vi typ: "Grymt!"
En, två, en, två, tre, fyr.
Vi kom när Paul ringde hit oss.
-Han ringde konstant. -Jag trodde alltid
att jag var arbetsdjävulen. Jag minns
nåt möte under "Let It Be".
Vi satt runt bordet, ingen hade jobbat
på flera månader. "Kanon!"
Skönhetstävlingssäsongen tog slut.
Typ--
Jag dömde en hel del det året.
Jag var på Apple och sa
att vi kanske kunde göra en film eller nåt.
Att det vore en bra idé. Alla glodde och sa typ "Varför?"
Jag tror det var John som sa: "Nu fattar jag. Han vill ha jobb."
"Ja! Det vore bra om vi gjorde nåt."
DETTA ÄR E.M.I. DÄR DE SPELAR IN
Det känns rätt bra.
Det är sant. Vi kunde sitta ute i trädgården längre än du.
Jag vet. Jag gillade Beatles och att göra musik med Beatles.
Det skäms jag inte för.
Det är det jag älskar i livet, att få göra musik.
Nästa omgång.
Det var det.
Jag var ute på turné och nån journalist sa:
"Ska Beatles återförenas?"
"Är det sant att Beatles..."
Och jag måste ha nåt bra svar på det.
Så det blev: "Det kanske blir så
att vi tre går in i studion och spelar in nåt,
kanske nåt instrumentalt, för dokumentären vi jobbar på,
för Anthology."
Så det blev vad jag trodde vi skulle göra.
Olika idéer hade diskuterats,
att vi kunde göra bakgrundsmusiken
eller till och med skriva nåt nytt.
Det fanns alltid en överenskommelse mellan oss tre,
eller fyra, då, att om nån av oss inte var med,
skulle det inte kallas "Beatles".
Skulle vi tre göra nåt,
oavsett hur intressant,
oavsett hur fint vi kunde göra det,
så är det självklart att John måste vara med.
Då var nästa naturliga tankesteg:
"Tänk om det finns nån kassett med John?"
Jag tror det var Paul som frågade Yoko
om det fanns nåt outgivet med John.
Det kunde vi kanske jobba med.
Hon skickade kassetter, det var så det började.
Mitt minne angående detta, och återigen får du säkert
tre eller fyra olika versioner,
var att Jeff Lynne och jag
hade ett band kallat Traveling Wilburys.
Roy Orbison var med.
Och sen dog Roy Orbison. Ingen kan ersätta Roy som Roy,
men vi kanske kunde ta nån annan?
Då tänkte vi på Elvis,
och nån snackade med Elvis dödsbo,
och de älskade tanken på Elvis som en Wilbury.
Tanken var att stoppa in Elvis i en multitrack-maskin
och sen göra om bakgrundsmusiken,
ändra ackorden, ändra låten, vad som,
till och med texten.
Sen skulle vi alla sjunga låten,
när refrängen kom skulle vi dra upp spaken
och så skulle Elvis sjunga refrängen!
Vi gjorde det aldrig, eftersom... Jag vet inte, men just då
kändes det lite gimmick-aktigt.
Men jag pratade med Yoko om idén
och hon sa: "Jag tror jag har en kassett med John."
Jag blev liksom budbäraren,
jag hämtade kassetten och berättade vad vi ville göra,
och bad henne ge oss stor frihet
och inte ha en massa regler.
"Låt oss försöka. Hatar du det, blir det inget."
Det var avtalet,
och jag blev alltmer uppspelt,
nu var det typ: "Wow, detta är ju omöjligt,
John är död, men vi ska faktiskt få spela med honom igen."
Tanken att vi skulle göra det ihop
var ytterst märklig,
vi hade ju träffats, snackat och filmat,
men nu skulle vi faktiskt spela ihop.
Det var ett stort steg
för oss alla tre,
för det fanns fyra i bandet,
och vi måste på sätt och vis övervinna hindret
att även om John hörs i högtalaren,
så är han inte här längre. Det var jobbigt för mig.
Jag sa till killarna,
vi låtsas att John åkt på semester.
Att han ringt och sagt:
"Plattan är nästan klar,
det finns en låt jag gillar, men som inte är klar än.
Kan ni göra klart den? Jag litar på er."
Det blev liksom nyckelordet
i scenariot vi uppfann för oss själva.
"Jag litar på er. Gör er grej.
Inget larv. Bara gör det."
Med det i åtanke gick vi in i studion.
Uppfattat.
Fin dag.
Fantastisk. Nu jobbar vi.
Fin, snabb ankomst.
Vi hade en kassett med "Free As A Bird."
Väldigt dålig kvalitet. En monokassett
med John på piano på ett och samma spår,
som ingen normalt sett skulle jobba med.
"Jag pallar inte detta."
Men låten hade en sån styrka
att vi övervann de tekniska svårigheterna,
eller snarare gjorde Jeff Lynne det, producenten.
Hur många producenter krävdes det för att byta en glödlampa?
-Arton? -Jag vet inte, vad tror du?
Jag vet inte, vad tror du?
George föreslog att...
SKIVPRODUCENT
...jag skulle jobba på de nya låtarna på Anthology.
Jag blev helt begeistrad.
Tekniskt sett var det närapå omöjligt.
Jag fick lägga veckor på att bara städa upp dem rent digitalt.
Vilket var svårt, för när någon
spelar in nåt med bara piano och sång,
kanske nån låt de just skrivit,
så är det närapå omöjligt att få allt i takt.
Det tog många timmars rensningsarbete
eftersom allt låg på en kassett helt utan tajming,
tiden drog iväg åt alla håll.
En massa ljus och brus som Jeff fick jobba hårt med.
Han gjorde ett grymt jobb.
Sen kunde vi stoppa in allt i en maskin med 24 spår
och ett klickspår vi kunde spela i takt med,
för vi var ju inte där samtidigt alla fyra.
Det var emotionellt att höra kassetten första gången.
Givetvis måste man studera den noga
för att komma på vad man skulle göra.
Jag varnade Ringo: "Bäst du tar med näsduken
när du lyssnar."
Det är känslosamt att höra sin gamle kompis
sjunga sin lilla låt.
Bara att höra kassetten som kom var känslosamt.
Sen kom vi till studion, och det var också känslosamt ett tag.
"Han är inte här. Vi alla är. Var var John?"
Men det måste vi komma över.
Vi låtsades att han stuckit på lunch.
Han ska ta sig en kopp te.
John? Sätter du på tekannan?
Det känns som det finns
-en tom stol här... -Ett tomrum.
...där han skulle ha varit.
Jag måste vara en av dem som kände John bäst
under hans liv. Säkert Topp 3.
Jag visste hur han ville jobba. Vad som fick igång honom.
Vad som fick igång honom musikaliskt.
Under vårt samarbete, helt klart.
Han hade älskat det här.
"Free As A Bird" var halvfärdig.
Kassetten vi fick från Yoko.
Jeff och vi tre,
vi gjorde ett grundspår med en massa luckor i.
Och sen fick vi fylla i låten.
Så egentligen har alla skrivit den.
John slutförde aldrig mittpartiet. Lyssnar man på demon
spelar John helt andra ackordbyten också.
Vanligtvis när nån kliver in i studion och säger:
"Jag har en låt, den är inte helt klar än,
vad tycker du?" och man spelar den...
Det vi gjorde historiskt sett var att säga:
"Vänta, det där ackordet känns inte helt rätt.
Vi kan väl testa det här istället?"
Så vi tog oss friheten att göra så.
Vi slutförde texten,
de facto producerade låten
och stoppade in John.
Grymt om vi gör så.
De flesta dagar minns jag John, eller tänker på honom,
han spelade en så stor roll i mitt liv.
Jag är stolt över att ha känt honom
och att ha fått spela en roll i hans liv med,
så de flesta dagar tänker jag på honom på nåt sätt.
Men så klart, nu med Anthology, och skivan,
så fanns han i hörlurarna medans jag sjöng.
Det var länge sen.
Som på den gamla goda tiden.
Fortsätt!
Spårat den där?
Det är en fantastisk Beatleslåt, och för mig,
som varit borta från det så länge...
Jag lyssnade på den och tänkte: "Det låter precis som de."
Jag hade varit borta från det hela så länge
att jag lyssnade som en utomstående.
Och den låter just som de. Fantastiskt.
Det är de fyra tillsammans,
de är som en skål soppa. Det hela funkar
med en blandning av de fyra.
Ta bort en av ingredienserna så kanske smaken liknar,
men det hela smakar inte likadant.
Första valet var "Free As A Bird",
som vi spelade in i februari 1994.
Sen gjorde vi inte så mycket
förutom att sammanställa Anthology till februari 1995.
Okej.
Vi åkte till min studio för att göra "Real Love".
Miss.
-Mycket begåvad. -Hyfsat redo nu.
Ett E, tack, John.
Vet du vilket solo jag älskade stämmorna på?
"Come Together".
-Ja. -Liksom...
-Lite som... -Det där lät som...
Det kunde vara det spannet.
Fast en oktav högre.
Fast den delen kunde spelas på
nånting annat, och stiga medan...
liksom, bara fortsätt.
Och sen "Real love"-stämmorna.
De samlas, de kör sitt gnabbande,
och de bollar idéer.
Fantastiskt!
Sen börjar de sjunga, och där har vi Beatles.
Där är de. Det soundet.
Där finns en viss ton.
Vi har lätt att hitta samklang.
Det låter liksom som Beatles.
Utan större ansträngning.
När George och jag sjöng stämmorna
sa Ringo inne i kontrollrummet:
"Det låter precis som Beatles."
Där fanns ett ögonblick då man tänkte: "Visst, ja."
När man inte gjort det på ett tag, blir man en före detta Beatle.
Men hoppar man in igen
och jobbar på Anthology, blir man en igen.
Det är sanningen.
Visa dem ackorden, Jeff, så vi kan komma igång.
Paul, kan du gå ner rejält på...
En, två, tre.
Fyr!
Jag tror det funkade.
Vill du ha hela...
...eller har vi det?
Det är okej. Min röst var lite...
Den matchar inte Johns, va?
Men jag kan också försöka emulera hans stil
lite mer.
Du kan väl ta den första igen med?
Det där lät fantastiskt!
-Lyssna. -Ja!
Det låter precis som de.
Låter det som de där jävla Beatles igen?
Japp.
Det fina vore om vi hade en tredje låt,
vilket vi faktiskt har.
-Ja? -Ja.
En annan tanke, att trummorna kommer in--
Angående Johns röst,
-och vi kan täcka-- -Ja.
Vi hade siktet inställt på en vid namn "Now And Then".
Ett vanligt E?
Den hade behövt omarbetas rejält.
Folk hade behövt ha stort tålamod med oss.
Yoko hade till exempel
behövt låta oss stycka upp den.
Ja. Det kommer ett D sen.
Istället för att återgå till refrängen,
kommer vi ut i mitten.
Den krävde så mycket jobb
att vi blev rädda för att ta tag i den.
Stel?
När ska vi nånsin få sova?
-Bra fråga. -Ingen rast ingen ro.
Sätt igång då. Backa bandet, vi lyssnar,
men med allt på bandet samtidigt.
Tiden var ett problem, för vi tänkte göra tre låtar,
men det funkade inte för alla
att vara på samma ställe så länge.
Så vi beslutade oss för att avsluta den som var mest färdig.
Ja, vi avslutar den.
Vi jobbar på den, och sen--
Få klart den,
och sen återkommer vi till den andra nästa gång.
Eventuellt.
Vers tre.
För alla andra vore det slutet.
Men med Beatles vet man aldrig.
De skulle kunna göra det.
Nån överraskning kan alltid dyka upp.
Den kanske inte försvinner.
Det är speciellt.
När man hittar nån man kan snacka med, är det speciellt.
När man hittar nån man kan musicera med, så är det speciellt.
Jag tror de flesta musiker söker i hela sina liv
efter den perfekta trummisen, den perfekta basisten,
den perfekta gitarristen,
den perfekta sångaren som passar en.
Jag känner mig privilegierad.
-Okej. -Det är rätt hastighet, va?
Ja.
Det är rätt hastighet Rätt hastighet
Detta är helt klart kulmineringen på något.
Vi har sammanställt vår historia.
Jag vet inte om det innebär ett slut.
Det är inte finnas så många John-låtar kvar att leka med,
så den tråden kanske har nått sitt slut.
Jag tror inte nån av oss tre
skulle vilja uppträda tillsammans,
det skulle finnas ett hål på scen...
...som inte kan fyllas.
Eftersom vi inte ska återförenas--
Paul och jag ska göra en stadionturné...
-Gyttjebrottning. -...ihop.
Det hade vi nog grejat.
Jag dömer.
Snubben som skrev "The Green Door"
kommer höra av sig, typ:
"Det där är mitt riff!"
Det finns tre Beatlar kvar,
men bandet finns inte längre.
Vi kunde uppträda som Paul, George och Ringo,
men inte som Beatles.
Här kommer Beatles!
Beatles kommer bara att fortsätta,
på alla plattor, i alla filmer, videor, böcker,
och i folks minnen och tankar.
Beatles har blivit ett eget fenomen,
och jag tror att Beatles existerar utan oss.
"Spela spelet 'Existens' till börjans slut."
"Tomorrow Never Knows."
Då så.
Det har varit en trevlig dag, killar.
-Nu måste jag tyvärr bege mig. -Instämmer.
-Jag ska med ett flyg. -Då slipper vi se dig
-nästkommande 40 år. -Japp.
Ni skulle kunna sluta här, och...
Nej, det har varit trevligt. Tack för inbjudan, George.
Tack.
Det har varit verkligt fint och rörande.
Jag gillar att hänga med er båda.
Översättning: Erik Iancovici