PŮVODNÍ PŘÍBĚH DONA JUANA
Jmenuji se don Juan DeMarco.
Jsem synem největšího šermíře Antonia Garibaldiho DeMarco,
kterého zabili, když bránil čest mojí matky,
krásné doni Inez Santiago y San Martine.
Jsem nejlepší milenec na světě.
Víš, 10 a méně...
Miloval jsem se s více než tisícem žen.
Minulé úterý mi bylo 21.
-Dobrý večer, pane. -Dobrý večer, Nicholasi.
Žádná žena nikdy neopustila mou náruč neuspokojena.
Pouze jedna mě odmítla.
A osud tomu chtěl, že jedině na ní mi kdy záleželo.
Proto jsem se v 21 letech rozhodl ukončit svůj život.
Ale nejdřív ještě poslední úlovek.
-Smím? -Já vlastně čekám přítele.
Má zpoždění, ale měl by tu být každou chvíli.
Nebudu to protahovat.
Jsem don Juan.
To je velmi zábavné. V hotelu se pořádá maškarní?
Ne, já jsem don Juan.
Přímý potomek z urozené španělské rodiny.
A svádíte ženy.
Ne, já ženy nikdy nezneužívám.
Dávám jim rozkoš,
pokud po ní touží.
Je to ta největší rozkoš, jakou kdy prožily.
Jsou ženy,
které mají pěkné rysy,
krásně hebké vlasy
a linie uší zakřivené jako závity lastur.
Tyto ženy
mají prsty
stejně citlivé jako nohy.
Konečky prstů mají stejně citlivé jako chodidla.
A když se dotknu jejich kloubů,
je to jako bych jim rukama přejížděl po kolenou.
A když po této citlivé části jejich prstu,
je to stejné, jako bych rukama přejížděl po stehnech.
A nakonec...
Každá žena je záhadou, která musí být rozluštěna.
Ale před skutečným milencem žena nic neskryje.
Barva její pleti nám napoví, jak postupovat.
Pokud má odstín uzardělé růže, růžovou a bledou,
musíme ji svou vroucností přimět rozevřít okvětní lístky jako slunce.
Bledá skvrnitá pleť rusovlásek
volá po smyslnosti vlny rozbíjející se o pobřeží,
abychom mohli rozvířit, co leží na dně,
a vynést na hladinu zpěněný požitek lásky.
I když žádná metafora skutečně nevystihuje milování se ženou,
nejvíce je připomíná hra na vzácný hudební nástroj.
Kdo ví, zda stradivárky pociťují stejné vytržení jako houslista,
který z jejich srdce vyloudí jediný dokonalý tón?
Každý skutečný milenec ví, že okamžik největšího uspokojení
přichází až dlouho po odeznění extáze,
když před sebou spatří květ, který rozkvetl pod jeho dotykem.
Omluv mé zpoždění, miláčku. Nešlo to jinak.
Doufám, že jsi začala beze mě.
No nic. Teď musím zemřít.
PLÁŽE KANÁRSKÝCH OSTROVŮ ŠPANĚLSKO
Odhalte záhady
-Ahoj. -Dobrý večer, Jacku.
Jak se vede?
Trochu jsi přibral.
-Znáš to... -Co?
Chodíme do stejný pekárny.
Promiň, že tě otravuju, Jacku,
ale tohle zvládne jen supercvokař.
On to s tím skokem myslí vážně.
Co ten kostým?
Je to don Juan.
Přeje si ukončit svůj život se slávou.
Chce, abysme vyslali našeho nejlepšího šermíře na boj s ním.
Nejraději dona Franciska de Silvu.
Tohle skutečně řekl?
Jo, byl jsem nahoře.
-Jak se do toho leze? -Tudy.
Pokračujte.
To je ono.
Jeď.
Myslíš, že Freud začínal takhle?
Co já vím? Jsem jen blbej polda. Ty seš cvokař.
Kde je don Francisco de Silva?
S nikým jiným nebojuji. Kde je?
Don Francisco de Silva
odjel na Mallorku tento víkend,
ale já jsem jeho strýc, don Octavio del Flores.
To nepůjde. Musím zemřít rukou dona Franciska.
Jsem don Juan DeMarco.
Vy jste ten don Juan?
Přesně tak.
Proč chce po tolika úspěších velký don Juan ukončit svůj život?
Protože už nemám pro co žít.
Chcete říct, že vůbec pro nic?
Ne, protože doňa Ana pro mě znamená všechno.
Takže je to doňa Ana.
Teď už chápete, proč musím zemřít.
Žádám jen, aby se tak stalo rukou dona Franciska.
Aby se říkalo, že jsem zemřel v boji s hodným protivníkem.
Done Juane, ta mladá dáma, doňa Ana, musí být zcela výjimečná.
Moc rád bych o ní něco slyšel.
Vy jste nikdy nepotkal ženu, která vyvolává touhu milovat,
dokud nenaplní láskou všechny vaše smysly?
Vdechujete ji, ochutnáváte ji,
v jejích očích vidíte své nenarozené děti
a víte, že vaše srdce u ní konečně našlo domov.
Váš život s ní začíná
a bez ní musí zcela jistě skončit.
Nepochybuji, že ztráta takové lásky může být velmi bolestná.
Ale proč ztrácet naději spolu se životem? Proč ztrácet vše?
Nesmíte zapomínat, příteli,
že síla vaší lásky,
že síla lásky dona Juana je věčná a nikdy nezanikne.
Omlouvám se za ten projev slabosti, done Octavio.
Prosím.
Přijímám.
Bravo.
Dobré ráno, Jacku.
WOODHAVENSKÁ STÁTNÍ NEMOCNICE OBVOD QUEENS
Běloch, 21 let.
Přijat na 10denní vyšetření po pokusu o sebevraždu,
který zřejmě vyvolal rozpad jeho vztahu.
Zdá se, že pacient předtím neměl sebevražedné sklony.
Nemáme záznamy o dřívější hospitalizaci.
Nemáme záznam o ničem.
O škole, vězení, matce, otci, rodičích. Nic.
A ten kluk je mišuge,
trpí intenzivními halucinacemi
a myslí si, že je někdo jiný.
Někdo, koho známe?
Jmenuje se don Juan.
-Jo, zase dělám noční. -Jo.
-Dobře, uklidněte se. -Nedělám si legraci.
Tak se uklidněme a...
-Já jsem vždycky ten špatnej... -Jacku.
Kdo ho chce?
-Já. -Tak moment.
-Nezlob se. -Jacku, počkej.
-Ty nejdeš do důchodu? -Jistěže jdu.
Ale myslím, že tohle bude dobrá labutí píseň.
Podle toho, jak jsi ho popsal, to bude dlouhodobý případ.
Dám ho Billovi. Máš čas?
Počkej... Ještě moment.
Bez urážky, ale rád bych to podrobněji probral. Můžeme
-si ještě promluvit? Nevadí? -Těším se.
Já toho kluka chci.
Měj rozum. Jacku, za 10 dní odcházíš.
-Ten kluk taky. -Ne, ne, ne.
Pacient s halucinacemi se neuzdraví za týden a půl.
Po 10 dnech mu lhůta vyprší a dostane ochrannou léčbu.
Pak ho budu muset stejně dát Billovi.
Kdybych řekl před rokem že ho z toho dostanu za 10 dní,
-tak bys nepochyboval. -To je možná pravda.
Takže to není ten pravý důvod, proč ho dáváš Billovi.
Jacku.
Ty už to několik měsíců flákáš a dobře to víš.
Jsi vyčerpaný. Proto jsi požádal o předčasný důchod.
Nepotřebuješ víc času, abys cestoval s Marilyn.
Prosím, Jacku, nedělej mi život těžší, než je to nutné.
Jak dlouho se známe? Dvacet pět let se takhle pořád dohadujeme.
Za tu dobu se z tebe stal nejlepší doktor, jaký tu byl.
Ten nejlepší. Všichni to vědí.
Ale teď je čas... Víš co? Je čas vypadnout.
Kam to jedete? K pyramidám. To je báječný.
Písek, obloha, vyhlídky. Báječně si to užiješ.
-Kdyby ses tak viděl. -Jacku.
Já ho dám Billovi.
Ten kluk mu zatančí na hlavě takový flamenco, že bude jako tortilla,
a bude to na tvoje triko.
Nechtěl...? Nechtěl byste si promluvit, proč jste se chtěl zabít?
Chcete, aby don Juan DeMarco, nejlepší milenec, mluvil s vámi?
Co vy víte o velké lásce?
Miloval jste někdy ženu tak,
až jí teklo mléko,
jako by právě přivedla na svět lásku samou
a teď ji musela nakrmit?
Chutnal jste někdy ženu,
dokud neuvěřila, že může být uspokojena
pouze pozřením jazyka, který ji pohltil?
Miloval jste někdy ženu tak zcela,
že zvuk vašeho hlasu v jejím uchu způsobil, že se její tělo rozechvělo
a explodovala s tak intenzivní rozkoší,
že ji z toho mohly vysvobodit jen slzy?
Kde je don Octavio del Flores?
Kdo? Kdo?
Hostitel této vily.
Vily.
Kde je don Octavio?
-Myslíte doktora Micklera? -Koho?
Proč si myslíte, že doktor Mickler je don Octavio del Flores?
Proč si myslíte, že don Octavio del Flores je doktor Mickler?
Ahoj, Willy.
Jak se máš?
-Don Octavio del Flores? -Jen jsem řekl...
Ne, tys mu řekl, že jsi don Octavio del Flores.
-Bože. -Řekl jsi pacientovi s halucinacemi,
že jsi španělský šlechtic ze 17. století.
Musel jsem ho nějak zpracovat, jasný?
Je zcela tvůj, done.
Počkej, počkej. Řekl jsi to Paulovi?
To si piš, že jo.
A co řekl?
Doslova řekl: "Jack si to navařil, tak ať si to sní."
Je od vás velmi laskavé, že mě vedete, Glorie.
MUDr. JOHN MICKLER
Jo?
-Doktore Micklere? -Jo, pojďte dál.
-Doktore Micklere, přivedla jsem... -Dobrý den.
Máte objednaného pana Juana.
Děkuji, Glorie.
Za hodinu se můžu vrátit a doprovodit ho zpátky.
-Ne, to je v pořádku. Odvedu ho... -Ne, mně to nevadí.
Přesně za hodinu půjdu kolem těchto dveří.
-Glorie, děkuji. Mockrát díky. -Žádný problém. Budu mít přestávku.
-Mockrát díky. -Není zač.
Co to s těmi ženami děláte?
Panebože.
Vaši lidé mi vzali masku, done Octavio.
Neměli na to právo. Na veřejnosti masku nikdy nesundávám.
Chápete, jaké to bude mít důsledky?
Ne tak docela, ale...
Stihne mě prokletí.
Umím si představit, jak moc vás to muselo rozrušit.
Vemte si, jak by bylo vám, kdybyste musel sundat masku, kterou nosíte.
Masky nás dostávají do nesnází, viďte?
-Jak dlouho ji nosíte? -Od svých 16.
Nasadil jsem si ji na obličej
a přísahal, že ji nesundám, ten den, kdy jsem opustil matku,
krásnou doňu Inez.
Mám tu nějaké prášky.
Rád bych, kdybyste si je vzal. Myslím, že pomohou.
Prášky proti halucinacím?
Pak se ale obávám, že si je musíme vzít oba,
protože máte také intenzivní halucinace.
Jakými halucinacemi trpím?
Vaše představa, že jste nějaký doktor Mickler.
Velmi jste mě zklamal, done Octavio. Velmi.
Postup bude následující.
Můžou vás přinutit si ty prášky vzít. Je na to zákon.
Jste tu na desetidenní pozorování.
A těch 10 dnů můžou dělat, co uznají za vhodné.
Já netrpím halucinacemi. Já jsem don Juan.
A když mi těch 10 dnů nebudete dávat léky, dokážu vám to.
A co když neuvěřím, že jste don Juan?
Pak si ty prášky vezmu
a vy mi můžete uložit ochrannou léčbu, na jak dlouho chcete.
Souhlasíte?
Mám 10 dnů, abych vám vyprávěl svůj příběh?
Dobře.
Výborně.
Narodil jsem se v Mexiku.
Už ve velmi raném věku začalo být zřejmé,
že se něčím odlišuji.
Sám jsem si pomalu začal uvědomovat,
že si nehraju stejně jako ostatní kluci.
Když mi bylo 10, můj zájem o ženy
začal poněkud znepokojovat mou matku.
Představila mě Bohu
a prosila Pána, aby mě zachránil dřív, než bude pozdě.
Zjevně už bylo pozdě.
Ale hodiny v kostele pro mě byly hodnotnou školou.
Když mi bylo 12, pochopil jsem povinnost, o které mluvil Pán,
a to podělit se o své dary s méně šťastnými.
Doňa Querida.
Jednu noc jsem pozoroval doňu Queridu, jak stojí ve spodničce u okna,
a poprvé jsem si všiml,
jak se ženské prádlo sotva dotýká kůže,
jak se vznáší na vzduchovém polštáři, kdykoliv se pohne,
jak hedvábí pluje kolem jejího těla,
otírá se o její tělo jako andělská křídla.
A pochopil jsem, jak je třeba se dotýkat ženy.
-Jste Ital, Mexičan, nebo Španěl? -To je vše, co řeknete?
-Chcete znát mou národnost? -Ne.
Vaše jméno je DeMarco. To je italské.
Vyrostl jste v Mexiku.
A když mluvíte anglicky, máte kastilský přízvuk.
Můj přízvuk zabarvily moje četné cesty.
Dobře, odpovím na vaši otázku. Vyrůstal jsem v Mexiku.
Můj otec se narodil v Queensu.
Jmenoval se Tony DeMarco. Byl to Ital.
Král tance z Astorie.
Promiňte. Váš otec byl král tance tady v New Yorku v Astorii?
Můj otec přijel do Mexika pracovat pro jednu farmaceutickou firmu.
Zrovna vystoupil z autobusu
a šel se do blízké haciendy zeptat na pronájem pokoje,
když poprvé spatřil mou matku.
Oba její rodiče zemřeli na nějakou nemoc.
Moje matka byla mladší a silnější, a proto přežila.
Převzala jejich plantáž.
Seděla na verandě ve sluneční záři,
jasné paprsky prozařovaly jejími vlasy a vypadala tak krásně,
že můj otec nejdříve nemohl uvěřit svým očím.
Byla to láska na první pohled.
Objímali se za svitu měsíce, líbali se, dotýkali
a tancovali až do rána.
Myslel jsem, že jste říkal, že vaše matka seděla na slunci.
To je verze mého otce. Matka říká, že to bylo v noci.
Další týden se vzali.
Můj otec přijal jméno don Antonio
a stal se z něj el patrón, majitel kávovníkové plantáže.
Jejich láska byla jako dokonalá modlitba.
Ani Bůh ji nemohl popřít.
Narodil jsem se přesně o devět měsíců později.
Řekla jsem mu: "Jestli tomu dobře rozumím,
tak už šest dní prohlížíte naše auto.
A stále nemáte tušení, co s ním je
a proč ten chladič pořád teče.
Takže nám auto vrátíte stejně rozbité, jako jsme vám ho přivezli.
Pouze chcete 430 dolarů za čas strávený tím,
že jste nezjistili, co s autem je."
Víš, co mi řekl?
Řekl: "Můžeme ho ještě prohlédnout, pokud chcete, paní Micklerová,
ale bude to stát 65 dolarů za hodinu."
Jacku. Jacku.
-Tak mu to zaplať. Já nevím. -Zaplatit?
Jacku.
Kde jsi celou dobu byl?
V Mexiku.
Paule.
-Hledal jsem tě. -Malý pozdrav jara.
-Ty jsou pro mě? Dáváš mi tulipány? -Promiňte, sestro. Grace, promiňte.
-Jacku, proč mi dáváš tulipány? -Chci s tebou mluvit.
-Co slavíme? -Poslyš, přestaň.
-Ten kluk je fantasta. -Jsem rád, že splňuje tvá očekávání.
Něco s tebou musím probrat.
Já vím. Řeknu ti, co udělal dnes ráno.
Prosím, počkej. Počkej, Jacku.
Kdy hodláš u dona Juana začít s léky?
Je tu už dva dny.
-Hodláš mu vůbec léky dávat? -Já nevím.
Tak počkat. Je to pacient s halucinacemi. Léky?
Když mu podám léky, Paule,
nikdy neproniknu do světa, ve kterém žije.
-A to je báječný svět, já... -Dobře.
-Žádné léky. -Fajn.
-Prozatím. -Děkuju.
-Ale něco pro mě uděláš. -Co?
Momentálně
má don Juan rozptylující vliv na ženský personál na jeho oddělení.
Zcela oficiálně je tu na Valiu víc sester než pacientů.
-Uděláš s tím něco? -Už jsem se o to postaral, příteli.
Nelam si s tím hlavu.
Hochu, jde se ke cvokaři.
-Kdo jste? -Tvůj nový ošetřovatel, pan Compton.
Ale říkej mi Rocco, Casanovo.
Nejsem Casanova.
Jsem don Juan.
No jasně. Tak jdeme.
Dále.
Pane doktore, don Juan.
Ahoj, Rocco. Děkuju.
Dnes mám pro vás lahůdku.
Tady jsou její bradavky a tady má stydkou kost.
Milenec ji líbá po konturách zadečku,
tam kde přechází do horních částí stehen.
-Co zkusit něco jiného? -Co myslíte, done Octavio?
Co si promluvit o tom, kdo jsem já?
-Ano, já vím, kdo jste. -Kdo jsem?
Don Octavio del Flores, strýc dona Franciska de Silvy.
A kde jsme teď?
Neviděl jsem listinu, ale zřejmě jsme ve vaší vile.
Co byste odpověděl někomu,
kdo by řekl, že jste na psychiatrické klinice
jako pacient a že já jsem váš psychiatr?
Řekl bych, že má velmi omezený a neinvenční pohled na situaci.
Vy chcete vědět, zda jsem pochopil, že jsem na psychiatrické klinice.
Ano, pochopil.
Ale proč tedy říkám, že jste don Octavio
-a já host ve vaší vile? -Jo.
Protože vidím dál, než co je viditelné okem.
Jsou samozřejmě tací, kteří mé vjemy nesdílejí, to je pravda.
Když řeknu, že všechny mé ženy jsou oslnivé krásky, oni nesouhlasí.
Jedna má moc velký nos.
Druhá má moc široké boky.
Třetí možná příliš malá prsa.
Ale já ty ženy vidím takové, jaké opravdu jsou,
nádherné, oslnivé, atraktivní a dokonalé,
protože mě neomezuje můj zrak.
Ženy na mě takto reagují, done Octavio,
protože cítí, že hledám krásu, která v nich přebývá,
a která uchvátí vše ostatní.
Neodolatelně se jich zmocní touha
tuto krásu uvolnit a zahalit mě do ní.
Tak abych odpověděl na vaši otázku, naprosto jasně vidím,
že tato velká budova, ve které se nacházíme, je vaše vila.
Váš domov.
A pokud jde o vás, done Octavio del Flores,
jste stejně jako já skvělý milenec,
i když jste možná ztratil svou cestu
a svůj přízvuk.
-Mám pokračovat? -Jo.
Tak dobře.
Zpátky do Mexika.
Moje matka, Bůh jí žehnej, se snadno nevzdává.
Když mi bylo 16, udělala poslední pokus vštípit mi křesťanské hodnoty
a našla mi učitelku.
Rozhodnutí mé matky však nebylo nejlepší.
Doně Julii bylo 23 let a byla vdaná.
Byla věrnou a oddanou manželkou dona Alfonze, kterému bylo 50.
Nebylo tajemstvím, že doně Julii by vyhovovali lépe dva 25letí muži.
"Veleb Boha ve svém těle i ve své duši,
které Boží jsou."
Mé city mě stravovaly dnem i nocí.
Cítil jsem v sobě muka, palčivou bolest, touhu
spojenou s nevýslovnou blažeností.
Ale co to bylo?
A netušil jste, co to bylo?
Tušení jsem měl,
ale nic určitého.
Můj otec, který pochopil, že se už téměř stávám mužem,
mě začal učit, jak zacházet s mečem.
U vás se hodně bojovalo meči, když jste vyrůstal?
Víte, bylo to malé odlehlé město, které odolávalo moderní technice.
Posun vpřed. Výpad.
Všiml jsem si, že doně Julii zmizel úsměv z tváře.
Vystřídal ho smutek ještě sladší než úsměv.
Cítil jsem, že doňa Julia svádí vnitřní boj.
A moje osobní situace nebyla o moc jednodušší.
Musel jsem na doňu Julii pořád myslet.
Abych se úplně nezbláznil, stal jsem se metafyzikem.
Hloubal jsem o významu pravdy,
smyslu bytí
a o Bohu.
Přemýšlel jsem o časovém pořádku západu slunce.
A pak jsem přemýšlel o očích doni Julie.
Já nikdy nesvolím.
Nikdy nesvolím.
Nikdy nes...
Ale pak nějak svolila.
Ano.
Pak jsem náhle zažil zjevení.
To, jak je stvořeno tělo ženy, jak na něj reaguje mužské tělo,
oheň, který pálí ve tříslech,
nesmírná touha po splynutí v jedno.
To vše se spojilo
do jediného oslnivého splanutí.
V životě existují jen čtyři důležité otázky, done Octavio.
Co je posvátné?
Z čeho povstal duch?
Pro co stojí za to žít?
A pro co stojí za to zemřít?
Na všechny je stejná odpověď.
Pouze láska.
Doňa Julia byla moje první láska.
No,
vidím, že náš čas vypršel.
Ta maska?
Obsedantně-kompulzivní porucha
s erotomanickými rysy.
Potvrzuji bludovou poruchu.
Potvrzuji deprese s obsedantními rysy.
Možná hysterická osobnost.
Myslím si, že chceš jít nahoru.
Jak tě to napadlo?
Proč posloucháš operu?
Nesnášíš operu.
Máš překrásné oči.
Pojď sem.
Víš, musím jít nahoru
vzít si kalcium, aby se mi kosti nerozlámaly na kusy.
Aspirin, aby se mi neucpalo srdce.
Metamucil, abych nedostala rakovinu střev.
A samozřejmě estrogen, abych přesvědčila své tělo, že je mi 23.
Pojď sem.
Sbohem.
Co tam tak dlouho děláš?
Jindy?
Víš, přemýšlel jsem o našem mládí.
Už pro nás nezbylo žádné přechodné bojiště.
Jen se mi zdá, jako bychom své životy vydali
okamžiku průměrnosti.
Co se stalo se vším tím ohněm, co nám svítil na cestu?
Jacku, nech toho. Poslouchej.
S takovými ohni je spousta potíží.
Způsobily spoustu potíží. Oheň se těžko ovládá.
Vzplane, spálí spoustu energie
a pak najednou vyhasne.
Něco ti řeknu. Je to blbost, protože to všechno...
-Ne, to není. Není to blbost. -Ale je.
Dobrý, stálý, teplý plamen.
Víš, ten vydrží na dlouhou dobu.
Žádný oheň, žádný žár.
Žádný žár, žádný život.
-To je ta rovnice. -Ne, Jacku.
Tohle zřejmě znamená,
že tvůj odchod na odpočinek neproběhne tak hladce.
To máš pravdu, zlato.
Od čeho si mám odpočinout, od života?
Poslyš, ještě jsme ani nezačali.
Je to na dvanáct kol, my jsme teprve ve třetím
a my dva budeme zářit jako Halleyova kometa.
-Já nemůžu... -Jacku, poslyš.
Co se děje?
Poslední dobou jsi divný.
-Já nevím. -No tak. Musíš mi to říct, Jacku.
Není to tajemství. Já nevím.
Mám pocit...
Léčím teď jednoho kluka. Myslí si, že je don Juan.
Má kostým, meč a masku a...
A kdo je skutečně?
To nevím.
Ale on...
Začíná mě ovlivňovat.
Panebože, ty jsi fakt kus.
Já vím.
Tohle bude něco.
-Ježíši. Tam ne, miláčku. -Počkej. Promiň.
-Promiň. -Zatraceně.
-Co je to, tvůj hřebínek? -Promiň.
-To je sponka. -Počkej.
-Má zuby. -Nechci se zranit.
V každém okamžiku jsme se jeden druhému vrhali do náruče.
Čtyři měsíce se zastavil čas.
Neexistoval den ani noc, jen moje a její láska.
Don Alfonzo trávil spoustu času mimo,
když se staral o své obchody,
takže jsem v domě doni Julie prakticky mohl bydlet.
Opravdu jsem věřil, že jsem našel věčný ráj,
až jedné noci...
Doňo Julie!
Mé sladké ptáčátko.
Kde je? Kam jsi ho schovala?
Proboha, done Alfonzo. Co za šílenství tě to posedlo?
Jak mě můžeš podezírat?
Mě, kterou by pouhé pomyšlení na nevěru zabilo.
Ano, jen hledej a hledej.
Urážej mě znovu a znovu.
Ty nevděčníku, necito, barbare.
Teď už jsi spokojený?
Já toho chlapa zabiju.
Můj meč.
Kde je můj meč?
On mě zabije.
Rychle. Uteč zahradní brankou.
Já tě zabiju.
Stůj!
Já tě zabiju! Já tě zabiju!
To bylo naposledy, co jsem viděl svou učitelku,
rozkošnou doňu Julii.
S výčitkami odešla té noci a už o ní nikdo neslyšel.
Dona Alfonza ponížilo, že mu 16letý kluk nasadil parohy.
Proto jako odplatu rozhlásil na veřejnosti,
že měl po mnoho let poměr s mojí matkou.
Byla to samozřejmě nestydatá a hrozná lež.
Můj otec se ihned jal bránit matčinu čest.
Nepochybuji, že by můj otec snadno zvítězil,
nebýt jediné osudové chyby.
Pohlédl mé matce do očí
a bylo už příliš pozdě.
Antonio.
Done Juane.
Bože. Já je ztratím oba.
Zabil jsi mého otce.
Teď musíš zabít mě.
Odpusť mi, otče.
To víš, že ti odpouštím.
Jsi můj syn.
A tak můj otec, velký šermíř don Antonio,
zemřel v náruči mé matky, zatímco ho polévaly naše slzy.
Abych navždy skryl svou hanbu, ten večer
jsem si na obličej nasadil masku
a přísahal, že ji už nikdy nesundám.
Otec mě opustil brzy, done Octavio.
Neměl jsem možnost...
-Výborně. -Dobrý den.
-Jste doktor Mickler? -Ano.
-Podepište to. -Dobře.
Podržel byste mi to?
Takže...
Ahoj, miláčku.
Jacku?
Tak Jacku, co slavíme?
Promiňte, madam.
Slavíme tebe.
Ne, vážně, Jacku. Víš určitě, že není žádný...?
Nádhera.
Promiňte, madam.
Jacku.
-Kde je Rocco? -Rocco.
Odstěhoval se do Madridu.
Do Madridu?
Do Španělska?
Pak cítí takovou vinu,
má pocit takové hanby, že si nasadí masku
a přísahá, že ji nikdy nesundá, dokud bude žít.
Je to dokonalý mýtus, nebo ne?
Je to báječné. Báječný příběh.
-Ten kluk je nevšední. Máš pravdu. -Je skvělý.
Je to jako řecký mýtus. Přesně jako řecký mýtus.
Syn začne být potentní, sexuálně aktivní.
Vede to ke zničení jeho otce, kterého sám nahradí. Samozřejmě,
jednoho dne se musí stát mužem.
Ale ten pocit viny, že nahradí muže, který ho miloval a dal mu život,
je příliš velký, je obrovský.
-Tak se musí skrýt za masku. -Nádhera.
Je čas mu nasadit léky, Jacku.
Ty z něj chceš udělat cvoka?
Když ho nacpeš chemickými antipsychotiky,
tak za 48 hodin z něj budeš mít takovýho cvoka,
že na to nezapomeneš po zbytek svýho života.
Já ti říkám, Jacku, že je to schizofrenik.
Není to don Juan.
Jak víš, že není don Juan?
Já s tím klukem jsem. Vím...
Řekl ti někdy, Jacku, při některém sezení,
že žije se svou babičkou v Queensu?
-Řekl ti to? Zmínil se ti? -Nešel jsem do takových podrobností.
Asi před hodinou mi volali z nemocnice.
Prosím, Jacku, nasaď tomu klukovi léky.
-Paule, ty to nechápeš. -Jacku...
-Ty fakt... -Prosím, jen klid.
-Je to tvůj pacient. -Ježíši.
Máš pět dní. Ještě pět dní.
Jsem na tebe naštvanej.
Nezapomeň v sobotu na grilování.
Fakt naštvanej.
Tak jo.
Máš ho.
Prosím.
Paní DeMarcová?
-Haló? -Tady je doktor Mickler.
Vzpomínáte, mluvili jsme spolu telefonicky o vnukovi. Chtěl jsem...
Doňa Ana, pořád o ní mluví.
Čeká každý den na pošťáka, jako by mu měl doručit trubičky.
Víte, ten kluk je přesvědčený, že našel pravou a jedinou lásku.
Je horší než jeho otec Tony.
Tony, král tance z Astorie.
-To je jeho otec? -Jo.
KRÁL TANCE z ASTORIE
Vyhrál cenu v tanci?
Vy jste o něm nikdy neslyšel?
Prodával jeho otec léky?
Tony?
Tony by neprodal ani loď tonoucímu.
Ne, pracoval pro chemickou čistírnu.
Jo, čistil závěsy a pohovky.
Je jeho otec ještě naživu?
Už ne.
Johnny vám nic neřekl?
Tony zemřel při ošklivé autonehodě.
PŮVODNÍ PŘÍBĚH DONA JUANA
-Bylo to před pěti lety. -V Mexiku.
Ve Phoenixu.
-Oni nikdy nežili v Mexiku? -Ne, nikdy.
-Kde je teď jeho matka? -Tak to vám neřeknu.
Nebyly jsme si nikdy blízké.
Paní DeMarcová, jak často jste viděla svého vnuka, když vyrůstal?
Jen jednou.
Johnnymu bylo 6.
Chcete říct, že jste Johnnyho viděla za celý svůj život jen jednou?
Ještě před třemi měsíci. Já...
Otevřela jsem dveře
a stál tam Zorro.
Chelsea Stokerová
Byl jsem za vaší babičkou.
Má zvláštní představu, že vaše jméno je John Arnold DeMarco,
že jste vyrostl ve Phoenixu v Arizoně
a že váš otec zemřel při autonehodě.
Zajímavá fantazie.
Ale myslím, že když ji to těší,
je to docela neškodné.
Řekla mi ještě něco.
Že váš otec pracoval v chemické čistírně.
Chcete, abych vám řekl nějakou bláznivou historku jako babička,
abyste mě měl za normálního.
Jestli mě to odsud dostane, moc rád to udělám.
Ale říká se, že jste psychiatr.
Taky jsem to zaslechl.
To nepoznáte, že jste narazil na ženu, která je úplný blázen?
Chcete říct, že si to babička všechno vymyslela?
Jistěže ano.
Nenáviděla mou matku, což není tak neobvyklé, protože nenávidí každého.
Drželi jsme se od ní co nejdál.
-Ve Phoenixu v Arizoně. -V Mexiku.
Takže jste nebydlel ve Phoenixu v Arizoně?
Nebydlel jsem ve Phoenixu v Arizoně.
A co smrt vašeho otce?
Už jsem vám to řekl, done Octavio.
Jmenuje se Chel... Nechci vám ji vzít.
Chci jen říct, že se jmenuje Chelsea Stokerová. Je to tam napsáno.
Nikdy neužívá pravé jméno.
Je to opravdu moje doňa Ana.
Snaží se mi dát lekci.
Víte, já...
Jednou jsem léčil mladého muže ve vašem věku.
A on se kupodivu zamiloval do jedné dívky z plakátu.
Před ženami byl velmi nejistý.
A
pokusil se ji kontaktovat.
Musel do toho časopisu volat snad stokrát.
Až se nad ním konečně
někdo slitoval a dal mu číslo.
Tak jí zavolal.
Měli spolu minutový rozhovor a ona mu řekla,
že s ním už nikdy nechce mluvit.
A co se stalo pak?
Co bylo dál? On se pokusil o sebevraždu.
Doňa Ana je skutečná, done Octavio.
Chcete o ní něco slyšet?
Asi ano.
Krátce po otcově smrti
se moje matka rozhodla, že bude nejlepší mě poslat do Cádizu,
jako by mě plavba po moři mohla očistit.
Ona sama se rozhodla, že půjde
do kláštera svaté Panny Marie, kde je dodnes jeptiškou.
Mě vyslala napřed jako holubici naděje.
Moje matka samozřejmě nevěděla, jací darebáci loď řídí.
Místo do Cádizu zamířili do nějakého obskurního arabského sultanátu,
kde byli všichni pasažéři okamžitě prodáni do otroctví.
Vás prodali do otroctví v sultánově království?
Přesně tak.
Koupila mě jedna ze čtyř sultánových manželek
a její eunuch mě odvedl pryč.
Vůbec jsem netušil, proč mě přiměli obléci se za ženu.
Moje maska byla nahrazena jiným druhem masky,
takže si myslím, že jsem přísahu, že ukryji svou tvář, neporušil.
Sultán měl v harému 1 500 mladých žen.
Takže nároky, které kladl na manželky, byly poměrně malé.
Byl jsem představen sultánce.
Stále jsem nechápal, proč mám být v ženských šatech.
Ty vstaň.
A ty odejdi.
Ty zůstaň.
Pomalu jsem začal rozvíjet teorii, proč mě k sultánce přivedli.
Ale stále jsem miloval doňu Julii.
Promiňte.
Miluji jinou.
Svlékni se.
Radši mě zabijte.
Jsem připraven zemřít, protože nemůžu žít
s vědomím, že jsem poskvrnil památku ženy,
která probudila mé mužství a rozezpívala ho.
Ono zpívá?
Byl jsem připraven raději přijít o život než znesvětit svou lásku.
Jak bych mohl být nevěrný své drahé doně Julii,
která za mou lásku málem položila život?
Jak bych mohl spát s jinou ženou
poté, co jsem odevzdal své tělo a duši sladké doně Julii?
Jak bych se mohl vzdát čisté lásky,
kterou jsem choval ke své květině doně Julii?
Vlastně mě překvapilo, jak snadno se dá minulost překonat.
Víte, příteli, až dodnes
jsem si myslel, že muž může milovat jen jedinou ženu.
Šeredně jsem se mýlil.
Je pro mě naprosto neuvěřitelné, že před pár hodinami
pro mě existovala jediná žena, doňa Julia.
A teď je tu skvostná sultánka Gulbeyaz.
-To nádherné tělo, ta ňadra... -Už zmlkni.
Náhle mi došla nebezpečnost mé situace.
Modlil jsem se, aby mě schovali někam,
kde mě sultán nenajde.
Štěstěna tomu chtěla,
že přišli na skvělé řešení.
Byl to obraz Boží v celé své přirozené kráse.
Následující dva roky jsem trávil celé dny se sultánkou.
A vaše noci?
Noci jsem trávil s 1 500 mladými ženami v sultánově harému.
Pojď.
Pojď ke mně, ty můj ptáčku.
Na konci těch dvou let
jsem si všiml, že už nemám takové nadšení jako dřív.
Tohle by mohl být problém.
Můžeš vstát, má holubičko.
No jo. Všechno dobré musí jednou skončit.
Gulbeyaz vycítila nebezpečí hrozící nám oběma
a během hodiny pro mě zajistila odvoz.
Naučil jsem se milovat tisícem způsobů
a každý z nich mířil do hlubin ženské duše.
Věděl jsem, že mi bude chybět každá z nich.
Získaly si mou duši
a naplnily mě radostí jako prvomájový rozbřesk.
Rád bych...
Rád bych slyšel víc podrobností,
ale teď musím něco udělat.
Tak jsem si říkal, že bychom pokračovali zítra.
-Samozřejmě. -Dobře. Děkuju.
Jsi doma brzy.
Co bys řekla tomu, že bychom šli nahoru?
Dobře, dělej.
Počkej chvilku.
Teď sem.
Co se stalo?
-Vůbec ti to nejde. -Ne, jde mi to. Mám tři. Hele.
-Mám tři. -Dobře...
-Kdy budu na řadě? -Já mám pět.
Ty máš pět. Já vím. Seš lepší než já.
-Chytila jsi to? -Ano.
PACIENTI
Tak jo.
Je tu okamžik, na který všichni čekáme, don Juan DeMarco.
No...
Pokud jde o tohle, chtěl bych říct,
že se s ním ještě dnes sejdu
a myslím si, že to zřejmě bude poslední setkání.
Jacku, Jacku, tohle není konzilium.
Teď už musíme rozhodnout.
Musíme vědět, co s tím klukem uděláme v pondělí po skončení jeho pozorování.
Požádáme soudce o udělení ochranné léčby, nebo ho necháme jít?
Co?
Já nevím.
Nebudu to vědět, dokud se s tím klukem nesejdu.
Jacku, je to sebevražedný pacient.
Není sebevražedný. Bylo to jen volání o pomoc, jestli vůbec.
Nenavrhuješ snad, abychom ho pustili, že ne?
-Ne, to nenavrhuju. -Dobře.
Takže jako první sem v pondělí musíme dostat soudce.
V pondělí ho taky předáme jinému terapeutovi,
protože to je tvůj poslední den, Jacku. Bille?
Myslíš, že to zvládneš?
Když bude na lécích, tak jo.
Jacku?
Dostane léky.
Dobře, bude dostávat,
já nevím, 100 miligramů Mellzacu čtyřikrát denně.
A Bill to může začít snižovat,
až se konečně přestane bát, že ho napadnou jeho pacienti.
Můžeš mu říct, ať přestane?
A když odmítne, připoutáme ho a dáme mu to injekčně?
Přesvědčím ho, aby si ty léky vzal, proboha.
O co tady vlastně jde?
On není agresivní.
No nic, už musím jít.
Ne, ne. Máme tu ještě jeden bod.
Dobře, připraveni.
Šťastnou cestu Jacku!
"Dnes je první den zbytku tvého života."
Dále.
Jsem doňa lnez, matka dona Juana DeMarco.
Mohu dál, done Octavio?
Prosím.
MUDr. JOHN MICKLER
Přijela jsem hned, když mi arcidiecéze v Mexico City sdělila,
že jim můj syn volal.
Co přesně mu je?
Jsem...
Jsem vám velmi vděčný, sestro, že jste přijela právě v tuto chvíli.
Protože potřebuju klíčové informace, abych mohl vašemu synovi pomoci.
Jak vám mohu pomoci?
Je například pravda, že váš syn vyrůstal
s vámi a vaším manželem v malém městě v Mexiku?
San Luis, Coatzacoalcos.
Není daleko od Izúcaru de Matamoros. Slyšel jste o něm?
Nejste sám. Je velmi malé.
Víte, abych vašemu synovi pomohl, tak potřebuji nějaké informace.
Potřebuji vědět o donu Alfonzovi, jeho otci donu Antoniovi
a o vašem vztahu k nim oběma.
Myslím, že bude nejlepší, když tyto věci proberete přímo s mým synem.
Má přísaha Bohu mi nedovoluje mluvit o jistých věcech z minulosti.
Myslím, sestro, že jsem se nevyjádřil jasně.
Navštívil jsem babičku vašeho syna.
Ona tvrdí, že vy ani váš syn jste nikdy nežili v Mexiku.
Říká, že jste se s Tonym seznámila v Queensu v New Yorku
a že až donedávna viděla vnuka jednou v životě,
když byla ve Phoenixu v Arizoně.
Také říkala, že váš manžel zemřel
před pěti lety při autonehodě.
A kromě toho...
Promiňte.
Ale pochopte, sestro, že musím znát pravdu.
Pravda je ve vás, done Octavio.
Nemohu vám pomoci ji najít.
Nevypadá snad přesně, jak jsem ji popsal, done Octavio?
Jo.
Přesně.
Doňa Julia je jeptiškou ve stejném klášteře.
Vypadá to tak.
Řekl jsem matce, že se může vrátit, ale bude mi chybět.
Ona mě skutečně umí spojit s realitou.
Jak si můžete být tak jistý,
že vaše matka neměla poměr s donem Alfonzem?
Moje matka žádný poměr neměla.
Jistě chápete, jak mě to mohlo napadnout,
když jste mi říkal, jak váš otec zemřel.
Není mi jasné, co tím vaše matka myslela,
když volala: "Já je ztratím oba."
Myslela tím svého manžela a syna?
Nebo oba milence?
Moje matka žádný poměr neměla.
Chápete, proč to nutně...?
Mlčte!
Myslíte, že nevím, o co vám jde, ale já to vím.
Potřebujete mě k transfuzi,
protože vaše krev se změnila v prach a ucpala vám srdce.
Vaše potřeba reality, vaše potřeba světa, v němž je láska vadná,
bude pokračovat a ucpávat vaše cévy, dokud nezemřete.
Můj dokonalý svět není o nic méně skutečný než váš, done Octavio.
Ale jen v tom mém světě můžete dýchat, že?
Je to tak?
Jo.
Máte pravdu. Můj svět
není dokonalý.
Co se to se stárnoucími lidmi děje?
Proč všichni chtějí zkazit lásku a úplně z ní vysát veškerou krásu?
Proč ji pak ještě nazývají láskou?
Tohle je naše poslední sezení.
V pondělí odcházím do důchodu.
Pak vám tedy řeknu o doně Aně.
A vy rozhodnete, jestli mě propustí.
Druhý den po odchodu od sultánky
zasáhl naši loď tajfun.
Přežil jsem jen já.
Po několika dnech, kdy mě unášelo moře,
jsem se ocitl na ostrově Eros.
Bylo jí 17 a byla nevěsta přírody.
Svěží, nádherná
a dosud nedotčená zázrakem fyzické lásky.
Její krása nebyla tvořena jen křivkami a tvary,
ale zářila z jejího nitra jako hvězda.
Jsou tací, kteří nevěří, že jedna duše zrozená v nebi
se může rozdělit na duše dvě, které se jako hvězdy snesou na Zem
přes oceány a kontinenty.
Nakonec se jejich magnetické síly opět spojí v jedno.
Ale jak jinak vysvětlit lásku na první pohled?
Byli jsme přesvědčeni, že pod nebem není jiný živý tvor kromě nás dvou.
Věřili jsme, že nikdy nezemřeme.
Musíš mi slíbit, že budeme navždy spolu.
Že budeme navždy žít na této pláži.
A kdyby nás nějaká okolnost někdy rozdělila,
přijdeme na tohle místo
čekat celou věčnost,
až se ten druhý vrátí.
Miluju tě.
Slib mi to.
Slibuji.
Jednoho dne jsem ji požádal, aby byla mou.
Miluju tě příliš.
Ale nemohu tě milovat méně.
Vůbec na tom nezáleží,
ale budeš tu masku nosit po celý náš společný život?
Přísahal jsem, že ano.
Pak tě jen žádám, abys mi řekl, co tě k takové přísaze přimělo.
Vylíčil jsem jí smutný příběh o doně Julii.
Ani na chvíli mě nenapadlo, že má sladká doňa Ana věřila,
že jsem se pro ni zachoval stejně čistý jako ona pro mě.
Tak dobře, má lásko.
Přijmu fakt, že nejsem první, když mi řekneš stejně upřímně,
kolik jich bylo
přede mnou.
Tohle byl dobrý okamžik, abych zalhal,
ale pravdomluvnost je hrozný zvyk.
Včetně tebe
jich bylo
přesně
1 502.
Viděl jsem na ní, že to číslo bylo znatelně vyšší, než očekávala,
a že se s ním nemohla vyrovnat, i když se o to snažila.
Její bolest mi probodla srdce jako dýka a prosil jsem za odpuštění.
Na znamení lítosti jsem si sundal masku,
ale bylo to marné.
Aby skryla své ponížení, oblékla si masku sama
a navždy mě opustila.
A tak skončila má dobrodružství
a s nimi i moje naděje na to, že stejně jako můj otec
jednoho dne zemřu v náručí milované ženy.
Kdo jsem?
Posaďte se.
Vy
jste don Juan DeMarco,
nejlepší milenec na světě.
A vy, můj příteli.
Kdo jste?
Kdo jsem?
Já jsem don Octavio del Flores.
Manžel krásné
doni Lucity,
světla mého života.
A vy, můj příteli,
jste prohlédl všechny moje masky.
-Tady je voda, doktore. -Děkuju.
Řekl jste, že mi věříte, done Octavio.
Já věřím, že jste don Juan.
Ale je mnoho lidí, kteří ne.
Pak udělám, o co žádáte,
můj příteli.
V pondělí jdeš do důchodu.
Tak co budeme dělat?
Poletíme, to ti říkám.
Snažím se ti něco říct. Mně se to tu líbí. Moje zahrada.
Musíme vzlétnout jako orli.
V té představě se nevidím.
Co je to s tebou?
-O čem to mluvíš? -Já nevím.
Já chci zjistit, kdo jsi.
Jacku, ty víš, kdo jsem.
Kdo ti posledních 32 let nosil kávu?
Hele, o špinavých hrnkách od kafe vím a znám i spoustu jiných věcí,
ale potřebuju vědět všechno o tobě.
Co chceš vědět?
Chci vědět, jaké byly tvé naděje
a tvé sny
během toho času,
když jsem myslel jen na sebe.
Čemu se směješ?
Myslela jsem, že se nezeptáš.
Dobré ráno, doktore.
WOODHAVENSKÁ STÁTNÍ NEMOCNICE OBVOD QUEENS
Víte, proč tu jste, mladý muži?
Tak dobře.
Chtěl bych, abyste mi řekl něco o sobě.
Kde jste vyrůstal,
proč jste se chtěl zabít a jak se cítíte teď.
Narodil jsem se
v Queensu.
S rodiči jsme se přestěhovali do Phoenixu, když jsem byl malý.
Nenáviděl jsem to.
Když mi bylo 16,
otec zemřel při autonehodě kousek za městem.
Moje matka
měla různé románky a otec to věděl.
Každopádně se cítila tak provinile, že se stala jeptiškou.
Takže asi tři týdny po otcově smrti
skončila v nějakém klášteře v Mexiku.
Byl jsem sám.
Neměl jsem kam jít. Nevěděl jsem, co dělat.
Jednoho dne jsem si
prohlížel časopis
a byl tam plakát.
A já jsem věděl, že ta holka na něm by mě nechtěla, jaký jsem, takže...
Četl jsem zrovna jednu
takovou knihu
a
rozhodl jsem se, že budu don Juan.
Tak jsem zavolal do toho časopisu.
Nepomohli mi. Nedali mi žádnou informaci.
Málem jsem to vzdal,
ale sehnal jsem jednu ženu, která tam pracovala.
Myslím, že to byla nějaká brigádnice.
Ta žena se smilovala a dala mi na tu holku telefon.
Tak jsem jí zavolal.
Řekl jsem jí, že patříme k sobě,
a ona řekla, že otravuju, a zavěsila.
Tím pro mě život skončil a chtěl jsem se zabít.
Nebo aby to alespoň vypadalo, že se chci zabít,
abych upoutal pozornost nebo co.
Ve skutečnosti jsem se nikdy nechtěl zabít.
Děkuji vám.
To nám velmi pomohlo.
Teď vás odvedou do vašeho pokoje.
Milí lékaři,
mě se jeví jako naprosto normální kluk.
Taky jsem měl pár takových fantazií,
ale za to ho určitě do ústavu pro choromyslné nezavřu.
-Podle mě je jeho chování podezřelé. -Pusťte ho.
-Děkuji, pane soudce. -Vaše Ctihodnosti, mám záznamy...
Jako jeho lékař s vámi souhlasím
-a děkuji vám. -Strávila jsem s ním víc času.
Pak ti zavolám a díkybohu za léky.
-Jo, dobře. A hezkou dovolenou. -Sbohem, Bille.
Rád jsem tě viděl. Vaše Ctihodnosti, ten kluk...
-Bere mi pacienta. -Doktore...
Sestro, nechte mě promluvit, jsem ředitel.
Jmenuji se don Octavio del Flores.
Jsem nejlepší psychiatr na světě.
Vyléčil jsem přes tisíc pacientů.
Jejich tváře setrvávají v mých vzpomínkách jako letní dny.
Ale žádná z nich jako dona Juana DeMarco.
Takže to nebylo pouhé šílenství, že jsme všichni seděli v letadle
letícím na ostrov Eros.
Vypadalo to tam jako před vyhnáním z ráje.
Všechno se zdálo možné.
A jak tahle naše pohádka končí?
Ta jeho doňa Ana z plakátu
čekala na té pláži celou věčnost
na jeho návrat, jak si navzájem slíbili?
Proč ne?
Bohužel musím říci, že můj poslední pacient,
velký milenec don Juan DeMarco,
trpěl naprosto nevyléčitelným romantismem.
A co je horší, vysoce nakažlivým.