Нарешті війни скінчилися. Артур, великий король Камелоту, присвятив життя,
щоб створити країну миру та справедливості.
Тепер він прагне одружитися.
Але мир не тривав довго. Наймогутніший з лицарів Артура,
князь Малагант, позаздрив славі короля. Він знайшов привід посваритися з
Артуром і покинув Камелот з ненавистю в серці.
І знову землі було поділено між тими, хто послідував за князем Малагантом,
шукаючи наживи, та тими, хто лишився вірним королю.
І був Ланселот - мандрівник, який ніколи не шукав миру,
справедливості чи лицарства. Часи були важкі. Усі виживали, як могли.
А Ланселот завжди був вправний із своїм мечем...
Непогано. Знаєш, як виграти бій на мечах?
-Як? -Треба, щоб меч був тільки в тебе.
Бачиш?
Підтримайте хлопця, він чудово бився!
Молодець, Джоне.
Переможець отримує все, шановні.
Хто ще ризикне, перш ніж я поїду?
Лише раз у житті зустрінеш бійця такого могутнього,
швидкого й безстрашного, що ніхто не здатен торкнутися його.
І поки ви на нього чекаєте, можете потренуватися зі мною.
Ти міг би його побити.
Я певен, як сонце сходить щодня,
так десь є той, хто кращий за мене.
Може він тут. І зустрінеться сьогодні.
Спробуй, так.
Можливо, це ти.
-Такий дужий. Гарний боєць? -Спробуй і побачиш.
Давай, Марку. Тільки не порань його.
-То ти Марк, еге ж? -Так мене кличуть.
Я Ланселот.
Готовий?
Готовий.
Не обов'язково мене вбивати, щоб перемогти.
-Добре. Меча міцно тримаєш? -За це не хвилюйся.
-Чудово. Дати тобі пораду? -Яку ще?
Не впусти свого меча.
Це ж твій меч? Молодець. Підтримайте його!
-Молодець, Марку. -Як тобі це вдалося?
Як він це зробив?
Це якийсь фокус?
Ніяких фокусів. Я так б'юся.
А в мене вийде?
Покажи. Я навчуся.
Треба вивчити свого суперника, його рухи, і ти знатимеш наперед, що він зробить.
Це я можу.
Треба впізнати ту єдину мить у бою,
коли ти або виграєш, або програєш, і вміти її дочекатись.
Я зможу.
Тобі повинно бути байдуже, загинеш ти чи житимеш.
ПЕРШИЙ ЛИЦАР
Лицарі, щось відбувається.
Заходьте! Швидко!
-Швидше. Не баріться. -Заходьте.
Лізьте. Давайте, лізьте вниз.
Зачиняйте двері!
Швидше.
Де татко?
Підпалюйте.
Нас спалять живцем!
Вода, несіть воду.
-Не відчиняй двері, поки вони не підуть! -Ми всі помремо до того часу!
Малагант.
Минулої ночі чоловік з вашого поселення перетнув кордон
і вбив трьох моїх людей.
За це ваше поселення було знищене.
Кордони довго залишалися в беззаконні.
Але тепер я - закон!
Швидко, виходьте!
Матусю!
Побігли!
Сюди.
Давай, відбери!
Он де вона.
Обережно, собака!
-Сюди, міледі. Підійдіть до нас. -Хвилинку.
-Міледі... -Я знаю. Ще трішки.
Стався ще один напад, міледі. Ще одне поселення спалили.
Анно, пограй за мене.
-Міледі. -Дякую, Якобе.
-Це знову Малагант? -Так, міледі.
Деякі втекли. Вони щойно дістались.
-Про них попіклувалися? -Спершу вони хочуть зустрітися з вами.
Ні, будь ласка.
Прошу, бідолашні мої люди, після такої жахливої подорожі, прошу.
Ми не знали, куди ще піти, міледі.
Нашого дому більше нема. Вони все знищили.
Вони казали, що ми поза законом. Що перетнули кордон.
-Але ми не сміємо перетинати кордон. -Я знаю, це брехня, суцільна брехня.
Він хоче залякати нас до покірності.
Не піддавайтеся йому, міледі. Ми битимемося до останнього.
Не хвилюйтесь, я не така поступлива.
-Якобе. -Міледі?
Проведи цих людей, погодуй та напої їх.
Ввечері, коли ви відпочинете,
ми разом помолимося за ваше поселення та весь Лайонесс.
-Бережи вас Господь, міледі. -І вас. А тепер йдіть.
Це третє спалене поселення за тиждень.
Чого він прагне? Знищити світ і бути королем кладовища?
Він хоче, щоб ми підписали його договір.
Він гадає, якщо мій батько помер, нема кому протистояти йому?
Міледі, навіть якби ваш батько був живий...
Якщо князю Малаганту не дають чогось бажаного,
він бере це сам силою.
А ви, Освальде?
Нічого не скажете?
Ти знаєш мою думку, дитино.
Так, гадаю, що знаю.
Ви повинні відповісти князю Малаганту, міледі.
Відповім. Щойно сьогодні вирішу.
Залиште мене. Освальде, залишіться.
Все так швидко, я гадала, що матиму більше часу.
Скільки часу треба, щоб почути власне серце?
Я знаю, чого прагну. Я хочу одружитися,
і жити та померти в Лайонессі.
Але не можна мати все, що забажаєш, так?
Пробач мені, дитино,
але пропозиція шлюбу від Артура з Камелота...
Я знаю. Авжеж, ви праві.
То годі слів.
-Хай буде так. -Ви приймаєте пропозицію?
Я візьму шлюб з Артуром з Камелоту.
Моє любе дитя,
я пишався, тримаючи тебе на руках в годину твого народження.
І ще більше я пишатимусь на твоєму весіллі.
Бідний Артур.
Єдиний мій посаг - землі у небезпеці.
-Але я любитиму його, Освальде. -Саме так, дитино.
Я ніколи не одружуся без любові. Я завжди це знала.
Артур несе свою владу так легко,
а в його очах стільки ніжності.
Я ще не бачила подібних до нього, Освальде.
Я нікого не кохатиму сильніше.
Стій!
Це може бути засідка. Погляньте за деревами.
Лицарі - зайняти позиції. Дивіться уважно.
Лицарі, на позиції.
-Захищайте карету. -Відійдіть ліворуч.
В коло.
Не порушуйте стрій.
Стоїмо.
Вперед!
За ними!
Все добре.
Вони утекли.
Спокійно.
Чекайте.
Слідкуйте за флангами!
Треба стрибати. Давай, Елізо.
-Піднімайся. -Перекотись, як впадеш.
Петронелло, тепер ти.
-Ти мусиш. -Ні, я не можу.
Швидше.
-Рятуйся. Їм потрібна тільки я. -Ні, я не можу.
Мабуть, сховалася.
Далеко вона б не втекла.
Ось вона!
Не рухайся.
-Ти хто? -А хто питає?
Вбити його.
-Що таке? -Їх було троє.
Навіть не дихай. Ти, кидай меч.
Добре. Але можна і мені з нею після тебе?
-То ти її теж переслідував? -Авжеж.
Ти ще коли-небудь в житті таку красу бачив?
-Навіть не знаю. -Тільки не кажи, що ти її не хочеш.
Ця м'яка шкіра, солодкі вуста, молоде пружне тіло.
-В мене наказ. -То й що? Хто дізнається?
Ні. Я маю її повернути.
Я потримаю її для тебе, а ти - для мене.
Це ж недовго.
Я зайвих проблем не хочу.
То це й не проблема. Поглянь, вона сама хоче.
-Що вона робить? -Сам поглянь. Поверни її.
Поглянь у ці очі. В неї є дещо для тебе.
Добре, красунечко.
То що ти маєш для мене?
Пішли.
Давай.
Рушаймо.
-Чому ви ризикували життям заради мене? -Я не ризикував.
-Вони могли вас вбити. -Вбити мене не так вже й просто.
-Ви знаєте хто я? -Хто ж ви?
Ґвіневера. Королева Лайонессу.
-Тож? -Що тож?
Хіба не тішить дізнатись, що ви врятували життя королеви?
Мене це тішило б, хоч будь ви селянкою.
Селянка не в змозі нагородити вас так, як я.
Якби вона була така ж вродлива, то дала би мені найбажанішу нагороду.
-Що я такого зробив? -Зневажили мене.
От тепер я вас зневажив.
Як ви посміли? Як ви могли так повестися зі мною?
Мабуть, краще ви й не вмієте.
Ви гарно мені прислужилися, і я вас вибачаю.
-Куди йти? -Я не знаю.
Я в цьому лісі ніколи не був.
То звідки ви знаєте, що це шлях до дороги?
-Здогадуюся. -Здогадуєтеся?
Бачите, птахи кружляють?
Вони виглядають дрібних тварин, яких розчавило каретами.
Це недалеко.
А щодо нагороди...
Мої люди заплатять вам, коли знайдемо мою охорону.
Грошей я не хочу.
Вам варто знати, що я якраз прямую на власне весілля.
Якщо ви туди тільки прямуєте, то ви ще не заміжня.
Незаміжня - значить вільна.
Я дала слово.
Мені не потрібне слово. Мені потрібні ви.
Мене не звабити одним лише «хочу», сер.
Чому ні? Якщо я хочу тебе, а ти хочеш мене.
Може ця дитяча пиха і вражає служниць.
Я відчуваю, коли жінка мене хоче.
Я бачу в її очах.
Не в моїх очах.
-Ви боїтеся, чи не так? -Мені нема чого приховувати.
То погляньте на мене.
Якщо у вас є хоч краплина честі...
обіцяйте більше так ніколи не робити.
Не знаю щодо честі,
але присягаюся,
що не поцілую вас знову, доки не попросите.
Я не прохатиму.
Коли весілля?
У день сонцестояння.
Перш ніж настане той день, ви попросите мене поцілувати вас знову.
Ви мене принизили, а тепер кидаєте?
Попереду дорога.
А це, гадаю, ваш хоробрий ескорт.
Дитя моє. О, дякувати Богу.
-З дівчатами все гаразд? -Так.
-Вас переслідували, міледі? -Ні.
Ні, там нікого нема.
Твоя нова країна чекає на тебе, дитино.
-Якщо вдома щось станеться... -Я пришлю звістку. Не бійся.
Відправте Якоба. Хочу дізнатись одразу, і про добре, і про погане. Обіцяйте.
Я обіцяю.
Леді Ґвіневера з Лайонессу. Вітаємо у Камелоті.
Хвалити Бога, ви в безпеці. Більше вам нічого не загрожуватиме.
Мілорд робить мені честь своєю милістю.
Ваш приїзд наповнює мене щастям, на яке я вже й не сподівався.
Мілорду не варто так підносити мене, бо боюсь, він буде згодом розчарований.
Ви теж це відчуваєте?
Тоді я пізнаватиму вас поступово, і, сподіваюся, ви мене так само.
У Лайонессі будуть раді дізнатись, що ви вже в безпеці.
Джон доставить звістку, якщо ви хочете.
Мілорд вгадує навіть мої несказані бажання.
Перекажіть людям, що я безпечно доїхала у свою нову країну.
Що ви бачили сльози радості у моїх очах.
Справжня королева.
Вгору!
-Аґравейне, що сталося? -Засідка, сер.
-Малагант? -Вочевидь.
-Леді Ґвіневера була в небезпеці? -Ми всі були в небезпеці, сер.
Атака була гарно спланована. Два окремих загони.
Леді Ґвіневера потрапила в небезпеку під час другого...
Ви не були готові до другої атаки?
Вони втратили так багато людей у першому нападі, сер.
Ми не знали, що є другий загін, який стоїть і дивиться, як гинуть їхні люди.
Малаганта не обходить смерть його людей, поки він перемагає.
Я не підведу вас знову, сер.
Ми пройшли не одну битву разом і знаємо, що ніхто не досконалий, але...
-Я маю знати все. -Сер.
Ходімо.
Я був хлопчиськом, коли піднявся на цей пагорб
і вперше побачив те, що стало моїм містом.
Я назвав його Камелотом.
Воно таке прекрасне, що майже лякає мене.
Чому ви так кажете?
Мене виховували без любові до краси.
«Краса не триває вічно», казав мій батько.
А я пам'ятаю, як він дивився на вас,
і пригадую його слова.
«Невже кожен батько вважає свою доньку найчарівнішою?»
Мені він такого ніколи не казав.
Камелот.
Леді Ґвіневера!
Гарна дівчинка.
Дякую.
Ви врятували мене від довгих пошуків.
Хтозна, коли б вона зупинилась.
-Чудова тварина. -Для королеви, якщо вона захоче таку дику.
-Я Пітер. Конюший короля. -Ланселот. Якого саме короля?
Якого короля? Найкращого! Артура з Камелоту.
Ця красуня має стати подарунком його нареченій.
Стільки років минуло, казали, що він вже ніколи не одружиться, але...
Я- то знаю.
Він просто чекав на ту єдину. Як і всі ми.
Сьогодні буде гарна гостина, присягаюся.
Вперед. Святкування розпочалося.
Готові?
Сміливці, подолайте перешкоди і зустріньтеся з королем.
У кого з вас стукотить левове серце?
Станьте першим переможцем
і питимете ель поруч із ним, неначе рідня.
Давайте! Піднімайтесь! Вдягніть обладунки і випробуйте себе!
Як щодо вас, хлопці?
Підтримайте цього хороброго молодика.
Боже, борони короля!
Пройдіть перешкоди і зустріньтесь з нашою любою королевою.
Чи не подаруєте ви свій поцілунок переможцю, міледі?
Як вам таке, хлопці?
Подолайте усі перешкоди і отримайте поцілунок від самої леді Ґвіневери,
яка стане нашою любою королевою!
То хто ж це буде?
Глянь на нього.
Не так, бовдуре. Ні. Іди і одягнися спочатку.
Злізь, навіжений! Ти ж уб'єшся!
Ти тільки поглянь.
Давай!
Так!
-Цілуй! -Цілуй!
Цілуй!
Надзвичайно. Неймовірно. Як ваше ім'я?
Ланселот.
Ланселот. Ми не забудемо це ім'я.
Ваш приз.
Просіть мене.
Ні.
Просіть мене.
Ніколи.
Я не смію цілувати таку чарівну леді.
Боюся, це розіб'є мені серце.
Ходімо.
Чудовий вчинок.
-Ви раніше вже долали такі перешкоди? -Ні, ніколи.
То як же ви впорались?
Не важко побачити загрозу, коли вона в тебе перед очима.
Для інших це доволі складно.
Ви перший, кому це вдалося.
Може страх штовхає їх назад в той час, коли треба рухатись вперед.
Ви не відчували страху?
Ні. Мені нічого втрачати, то чого ж боятися?
-А дім, родину? -Не маю.
-Є якесь ремесло? -Живу своїм мечем.
-Б'єтеся за платню. -Так.
За перешкоди вам ніхто не платив.
Я знав, що зможу, тому і пройшов.
Що ж, Ланселоте, ви не пересічна людина.
Ніколи не бачив такого прояву сміливості, майстерності,
витримки, благородства і дурості.
Ходімо.
Ми віримо у цінність кожного життя, навіть життя незнайомця.
Якщо треба померти, то помри у служінні чомусь величнішому, ніж ти сам.
А краще - живи та служи.
-Круглий Стіл. -Так.
Саме тут збирається Вища Рада Камелоту.
Ані сторін, ані кутів. Всі рівні, навіть король.
«В служінні одне одному ми стаємо вільні».
Це є саме єство Камелоту.
Не каміння, балки, башти чи палаци.
Спали їх вщент, а Камелот житиме.
Тому що він живе всередині нас. Це віра, яку ми плекаємо в наших серцях.
Гаразд, неважливо.
Залишайся в Камелоті. Я запрошую тебе.
Дякую, але мені скоро знову в дорогу.
В яку дорогу?
Яка під ноги трапиться. Я планів не маю.
То ти віриш, що все, що відбувається - то самі випадковості?
Так.
Що ж, наприкінці того коридору - двоє дверей,
одні - ліворуч, інші - праворуч.
Як ти вирішиш, які обрати?
Ліворуч, праворуч - ніякої різниці. Це все випадок.
Хай тоді випадок підштовхне тебе ліворуч,
бо це єдиний вихід назовні.
Ланселоте.
Мені спало на думку.
Людина, яка нічого не боїться, це людина, яка нічого не любить.
А якщо нічого не любиш, що ж тоді приносить в житті радість?
Хоча, я можу і помилятися.
Пітере, покажи нам, як вона скаче.
Вона твоя.
Вона неймовірна.
Пітер вважає, що вона не підходить леді.
Я би вибрала собі саме таку.
-Я знаю. -Звідки?
Пам'ятаєш минулу весну, коли ви з батьком приєдналися до нас на полюванні?
Ти була відчайдушна.
Батько сказав «нерозсудлива».
Так, він завжди був скупий на похвалу.
Прошу.
Так просторо, ми наче одні.
-Бажаєте поділитись таємницею? -Ні.
Ніяких таємниць. Лише одне запитання.
Ти хочеш зі мною одружитися?
Мілорде.
Ти не зобов'язана робити це лише тому, що так хотів батько,
чи тому, що це потрібно твоїй країні.
Камелот захищатиме Лайонесс незалежно від нашого шлюбу.
Дякую вам.
Ви не уявляєте, як мені важливо було почути це від вас.
То ти хочеш скасувати заручини?
Ні. Я хочу вийти за вас заміж.
Не за вашу корону, чи армію, чи ваше золоте місто. Лише за вас.
-Лише за мене? -Так. Якщо ви кохаєте мене.
-Чи ти пам'ятаєш оце? -Авжеж.
Ви подряпалися колючкою терну. Не думала, що лишиться такий шрам.
Лише подряпина, але кровоточила, як бойове поранення.
Я пам'ятаю.
Ти взяла мою руку в свої долоні і витерла кров рукавом сукні.
Там досі лишились плями.
До тієї миті я навіть не думав,
як може бути приємно відчувати кохання жінки.
І вперше в житті я забажав відчути...
Що?
Те, що не триває вічно, як кажуть мудрі люди.
Те, що не може бути обіцяно, і що тендітніше за сонячне світло,
але я не хочу померти,
не відчувши цього тепла на своєму обличчі.
Бери шлюб з королем, Ґвіневеро, але кохай чоловіка.
Мені відоме лише одне кохання, мілорде.
Кохання душі, серця та тіла.
Цілую ту рану, що подарувала мені ваше кохання.
Випробуй її.
-Чи принести мені дамське сідло? -Нема потреби.
-Вона рідкісна красуня, сер. -Цілком згоден.
Кобила теж нівроку.
Нехай Господь дасть нам мудрість впізнати правду,
волю обрати її
та силу, щоб допомогти їй вистояти. Амінь.
Амінь.
Друзі мої, ви знаєте, що скоро я одружусь.
-Давно час. -Так!
Ми всі зазнали війни. Але тепер я сподіваюсь на спокійний час.
Але спершу...
запросіть гостя.
Малагант.
Князь Малагант завітав за моїм запрошенням.
Дозвольте привітати короля з прийдешнім одруженням.
Бачу, моє місце досі не зайняте.
Уявити тільки, що колись я був вашим першим лицарем.
Ти залишив цю раду за власним бажанням.
Кожен з нас має йти своїм шляхом, мілорде,
і мій повів мене далі.
І куди ж завів тебе твій шлях, Малаганте? У Лайонесс?
Лайонесс - мій сусід.
Я запропонував леді дружній договір.
І досі чекаю на відповідь.
Для вас палити поселення - це прояв дружби?
Авжеж, міледі. Після смерті вашого шановного батька
на ваших землях панує беззаконня.
Хіба на вас не напали дорогою сюди?
-Ви знаєте, хто саме напав на мене. -Так, я цим зайнявся.
Розбійників вистежили. І здійснили правосуддя.
Яке правосуддя? Для вас нема закону вище, ніж ви самі.
«Надати збройним силам доступ до усього Лайонессу.
Підтримувати загони під час забезпечення правопорядку у всьому Лайонессі».
-Хочете це підписати? -Я ніколи це не підпишу.
Ось і відповідь. Вона каже «ні».
Вона стала така смілива,
коли вирішила одружитися.
То Лайонесс переходить під захист Камелоту?
А Лайонессу потрібен захист?
Годі, Артуре.
Я тут, щоб владнати цю справу.
Лайонесс надто слабкий, щоб вистояти наодинці.
Хай кожному - половина.
Слабші дають дорогу сильнішим,
а хто може бути сильнішим за Камелот,
країни справедливості та надії людства?
Давайте потиснемо руки. І будемо жити дружньо.
Ти пропонуєш мені те, що тобі не належить.
Ви всі мене знаєте.
Ви знаєте, що я людина слова.
Не робіть з мене ворога.
Я не ворог Камелоту.
Ти знаєш, за яким законом ми живемо.
І чи є там слова: «Поза Камелотом живуть менш значущі люди,
надто слабкі, щоб захистити себе, то ж дозволимо їм померти»?
Інші люди живуть за іншими законами, Артуре.
Чи закон Камелоту править усім світом?
Одні закони поневолюють людей, а інші роблять їх вільними.
Те, що ми вважаємо правильним, добрим й істинним,
є таким для всього людства Господнього,
бо інакше ми - лиш чергові загарбники.
Твої прекрасні слова ведуть тебе від миру до війни.
Є такий мир, який наступає лише після війни.
Якщо ця битва неминуча, я стану до зброї.
-І я. -І я.
Я також.
Великий Артур та його велика мрія.
Жодна мрія не триває вічно.
Який стан армії?
Батальйони напохваті, два - в резерві.
Я подвою варту на воротах, сер.
Сер, я не вірю, що Малагант прагне війни з Камелотом.
Озбройте резерви. Він хоче війни і гадає, що може перемогти.
-Йому потрібен Лайонесс, як буфер. -Йому потрібен Камелот. Як завжди.
Як швидко він може напасти?
В п'яти днях ходи від Камелоту нема жодної армії.
Трохи занадто, як для спокійного часу.
Хто наближається?
Я прибув з Лайонессу із посланням для леді Ґвіневери.
Входьте.
-Міледі, це Якоб. -Якоб? Де?
-Біля північних воріт. -Лайонесс...
Якобе?
-Обережно, сходинки, міледі. -Якобе, що таке? Що трапилось?
Бий тривогу!
Вони забрали леді Ґвіневеру!
Сюди.
Пішов! Пішов!
Забрали? Куди забрали?
-Що трапилось? -Човен. Біля північних воріт.
-В якому напрямку її повезли? -Через ліс, сер.
Я вже відправив розвідників і собак, сер.
-Дайте мені батальйон гвардії. -Ні.
-Дайте мені людей і я поверну її. -Ні, саме цього він і прагне.
-Візьміть невеликий загін, негайно. -Сер.
Він не зашкодить їй, сер. Вона надто цінна.
Він спробує торгуватись, щоб отримати бажане.
Саме цього я і боюсь, Аґравейне.
Я віддам за неї власне життя, та...
Що, якщо він захоче більше, ніж я в змозі дати?
Вітаю у моєму замку, міледі.
Гадаю, ми можемо звільнити леді від пут,
якщо вона того забажає.
Що це?
-Ваша сукня роздерта. Ральфе. -Так, князю?
Я чітко наказав, щоби леді не займали.
Але, князю, я не...
Ваша сукня зіпсована, міледі.
Ви...
майже...
королева.
-Ральфе. -Князю?
Це ти зробив?
-Так, князю. -Бачиш?
Це те, чого Артур не розуміє.
Людям не потрібна рівність, їм потрібне керівництво.
Пройдемо?
Кажуть, колись це була наймогутніша фортеця з усіх.
Тепер у залах, де бенкетували королі, росте трава,
а селяни розбирають стіни, камінець за камінцем,
щоб будувати собі свинарники.
-Отака слава. -Що ви збираєтесь зі мною зробити?
Я буду тримати вас тут, поки Артур не стане більш поступливий.
Він не обміняє Лайонесс на моє життя. Я краще загину, і Артур це знає.
Авжеж, жертвувати собою так легко.
А от необхідність пожертвувати кимось, кого ти кохаєш,
змушує змінювати свої переконання.
Я впевнений, ми побачимо, як Артур схаменеться,
і ми досягнемо компромісу.
Це називається «ублієт».
Що з французької - «місце забуття».
Ваші палати, міледі. Ні дверей, ні грат, ні замків.
Лише стіни з повітря.
Ви можете вийти.
Я неозброєний і я один.
-Хто ти такий? -Посланець від короля.
-Він прибув один? -Так, князю.
То яке ж у тебе послання?
Спершу я маю побачити, що леді Ґвіневера не постраждала.
Вона не постраждала. Присягаюсь.
-Я маю побачити це на власні очі. -То мого слова тобі недостатньо?
Я проста людина, сер. Я не звик до слів.
У нього є що мені сказати.
Відведіть його вниз і повертайтесь сюди.
Дайте мені спокійно поїсти.
-Добре, ти все побачив. Пішли. -Ні.
Мене наказали вбити, перш ніж я передам послання?
Добре.
Ми тебе волочитимемо.
Застрибуй!
Сюди! Хапай його!
Стрибай!
Якщо вода знаходить шлях назовні, ми теж знайдемо.
Ні! Тримайся!
Вперед! Вони тікають!
Стріляй!
Чому ми зупинились?
Я втомився.
Не вірю.
Ти, мабуть, й уві сні б'єшся.
Що ти робиш?
Побачиш.
Тепер пий.
Ще.
Де ти цьому навчився?
Я більшу частину життя провів без даху над головою.
Хіба в тебе нема дому?
Ні, в мене немає дому.
Принаймні, надовго.
-Напевно, це важко. -Чому раптом?
Я сам собі хазяїн. Іду, куди забажаю.
Мені нема чого втрачати.
Навіщо будувати дім, який спалять солдати?
З тобою так і сталося?
Боже вбережи тебе від такого.
Скільки тобі було?
Ні!
Мамо!
Ні...
Батьку!
Ні...
Це було давно.
Боже вбережи нас всіх від такого.
Мене він не вберіг.
Та все ж вберіг.
-Навіщо? -Ти став тим, ким ти є.
Чоловік, який не боїться нічого та нікого.
Твій дар даний для добрих справ.
Інакше ти б загинув у тій церкві, як усі інші.
Ти не уявляєш, скільки разів я мріяв про це.
Але ти не загинув. Ти вижив.
-Скажи мені, що робити, і я зроблю це. -Твоє життя належить лише тобі.
Я віддаю його тобі.
Ти забуваєш про мої заручини.
Якби ти була вільна вирішувати, як заманеться,
ти б одружилася з Артуром?
Я вільна. Так само, як і ти.
-Доведи. -Як?
Забудь, хто ти є. Нехай зникне весь світ,
і всі люди в ньому,
і залишимось лише ти і я.
Роби, що хочеш ти.
Тут. Зараз.
В тій стороні.
Ви двоє, розділіться.
Ось вона!
Дякую, Боже.
Дякую.
Дякую. Можете йти.
Впевнений, маєте заняття цікавіше, ніж одягати мене.
Ви повернули мені саме життя.
-Сорочка - найменше, що я можу вам дати. -Мілорде.
-Скажіть, чого ви хочете, і воно ваше. -Я вчинив так, як вчинив би кожен.
Ні. Ви ризикнули власним життям заради чужого.
Не буває більшої любові.
Ви мене обдурили,
але тепер я бачу, що до чого.
Правда в тому, що вам байдуже до самого себе.
Погляньте на себе. Ні статку, ні дому, ні мети,
лише пристрасний дух, що веде вас вперед.
Бог любить таких людей, Ланселоте,
бо їхні серця відкриті.
Ти не шкодуєш сил і віддаєш усього себе.
Якби ви знали мене, ви б так не казали.
Не бійся. Я приймаю добре і погане разом.
Я люблю людей цілком, а не частинами. Більше ніяких заперечень.
Дозволь мені віддячити тобі на свій лад.
Вони радіють твоєму поверненню.
Ми зобов'язанні життям леді Ґвіневери одній людині.
Ланселоту.
Я вірю, що він дістався в Камелот задля певної мети,
хай навіть він не знає її сам.
І те, що я хочу запропонувати йому, вже і так належить йому.
Одне місце досі порожнє.
Ви зробите його лицарем, сер?
Те, що я пропоную - це не життя у розкоші, але життя в служінні.
І якщо воно тобі до смаку, то це місце - твоє, від щирого серця.
Сер, ми нічого про нього не знаємо. Кажуть, він бився за гроші.
-Можливо, нам варто обміркувати... -Годі.
Що скажеш? Ти приєднаєшся до нас?
Мілорде, дозвольте мені сказати.
Я зобов'язана цьому чоловіку більше, ніж хто-небудь,
і він заслуговує на усі можливі почесті.
Але він не належить Камелоту.
Ланселот - людина, яка наодинці йде своїм шляхом,
і в цій свободі та самотності і полягає його сила.
Якщо ви бажаєте вшанувати його, як від усього серця бажаю цього я,
шануйте його таким, як він є, а не ким він може бути.
Відпустіть його, вільного і самотнього, але з нашою любов'ю.
Отже, Ланселоте?
Леді Ґвіневера чудово мене розуміє.
Але тут, серед вас,
я знайшов дещо, чого прагну більше, ніж свободи.
Я не знаю, яким життям житиму, знаю лиш, що від'їзд розіб'є мені серце.
Що ж, браво. То ти приєднаєшся до нас?
-Так. -Вітаю!
Це лише початок.
Проведи цю ніч у молитвах,
бо завтра на світанку ти вступиш у нове життя.
Чому?
Ти знаєш чому.
-Будь ласка, залиш Камелот. -Я хочу бути там, де ти.
Ти не повинен казати мені таке.
-То що ж мені казати? -Нічого.
Я покину Камелот хоч зараз, якщо ти поїдеш зі мною.
-Ні. -То скажи, що ти не любиш мене.
Я не люблю тебе.
Підведіться, сер Ланселот.
Брат для брата, твій в житті і смерті.
Брат для брата,
-твій в житті і смерті. -Твій в житті і смерті.
Брат для брата, твій в житті...
Брат для брата, твій в житті і смерті.
Амінь.
Присягаюсь служити Ґвіневері, єдиній та законній королеві,
та захищати її честь, як свою власну.
Присягаюсь любити та служити Ґвіневері, єдиній та законній королеві,
та захищати її честь, як свою власну.
Якобе.
Пробачте, міледі, але Малагант захопив Лайонесс.
Стій!
Лайонесс.
Ворота відчинені.
-Ставайте на нічліг. -Де, сер?
Там.
Місце занадто відкрите, сер. Його неможливо захистити.
Сер.
Це солома!
Вони не тут.
Тут нікого нема.
Натягай!
Залп!
В атаку!
До зброї!
-Лучники на позиціях, сер. -Стояти на місці.
Їх лівий фланг відступає, сер.
Другий батальйон на лівий фланг. Атакуйте.
-Наш центр тримається? -Так, сер.
Піхото, до бою!
-Вони відходять, сер. -Не переслідувати. Тримайте стрій.
-Перший батальйон перешикувався, сер. -Сурміть наступ.
-Вони утікають, сер. Переслідувати? -Ні. Хай ідуть.
До Лайонессу!
Прекрасна робота.
Ваш меч, сер Ланселот.
Ні!
-Виходьте. -Давайте.
-Пощастило, що вони досі живі. -Тримайте мене за руку. Тримайтесь.
Ви в безпеці. Не бійтеся.
-Проходьте, міс. Тримайтесь за мене. -Я люблю вас, міледі!
-Ми раді, що ви в порядку. -Дякуємо, Ваша Величність.
Їжа та вода для всіх вас.
Тут сходинка. Обережно.
Всі поганці пішли, дитино. Візьми мене за руку.
Тепер все добре.
Благослови вас Боже, сер.
Все добре, Отче. Ми вільні.
-Вже такий старий. -Так, у нас є вода.
Можна мені тепер додому?
Можу я тепер піти додому?
Так.
Так, тепер ти можеш йти додому.
-Іди до матусі. -Благослови вас боже, міледі.
Елізо...
Я прийшов попрощатися та
побажати усього найкращого.
Ніч була довга. Ви не спали.
Куди ви підете?
Я не знаю. Куди шлях приведе.
І коли ми зможемо побачити вас знову?
Не думаю, що повернуся.
Ніколи?
Ніколи.
Тепер я знаю, що маю робити.
Я ні у що раніше не вірив.
Але я вірю в Камелот.
І найкраще я послужу йому, якщо поїду.
Скажіть королю, що я завжди пам'ятатиму, що він побачив в мені найкраще.
А що мені сказати собі?
Що в світі є чоловік, який надто кохав вас, щоби вас змінювати.
Я його не забуду.
У дощ ми стояли з ним під одним деревом.
Ланселоте.
Моя королево.
Я винна вам поцілунок.
Я прошу вас.
Чому?
Король кличе вас, міледі.
Я прошу тебе казати правду, навіть якщо вона завдасть мені болю.
Ти віддалася йому?
Ні, мілорде.
Ти кохаєш його?
Так.
Як же я втратив тебе?
Ви ніколи не втрачали мене, мілорде.
Я бачив твоє обличчя, коли ви цілувались.
Кохання має багато облич.
Може, я дивлюсь на вас по-іншому, але кохаю не менше.
Коли жінка кохає двох чоловіків, їй доводиться вибирати.
Я обираю вас.
Твоя воля обирає мене.
А серце обирає його.
Тоді вам дістається найкраще. Моя воля сильніша за серце.
Гадаєте, я так високо ціную свої почуття?
Почуття тривають мить, і та мить минає.
А моя воля незмінно веде мене крізь життя.
Як і моя мене, але все, що мені лишається, це дивитись на тебе,
і бачити, як все, у що я вірив, зникає у небутті.
Лише твоєї любові я жадав.
-І ви її маєте. -Маю?
Маю?
Тоді подивись на мене так, як ти дивилась на нього.
Я присвятила Ланселоту одну мить.
Так, ти невинна. Але ти кохаєш його!
Ще трохи цієї невинності, і я збожеволію.
Я зроблю все, що ви скажете.
Я вже не знаю, що думати чи відчувати.
Я більше не бачу шляху.
Тільки дурні мріють про те, чого не можуть мати.
Пробачте мені.
Що пробачити?
Я марив тобою.
То було солодке марення...
допоки воно тривало.
-Відімкніть двері. -Сер.
-Мілорде. -Я хочу запитати.
Ти прибув до Камелоту, щоб зрадити мене?
Ні, мілорде.
Ти жадав її. Ти домагався її.
-Королева невинна. -Невинна?
Я бачив її в твоїх обіймах.
Я вірив тобі, любив тебе, а ти зрадив мене.
-Я не хотів завдати вам болю. -Ти лишив мене ні з чим!
-Мілорде... -Ні!
Тебе судитимуть за нашими законами.
Захищай себе у суді.
Закон тебе судитиме!
Нехай Господь дасть нам мудрість впізнати правду,
волю обрати її
та силу, щоб допомогти їй вистояти. Амінь.
Амінь.
Я помилився у Ланселоті. Як людина, я можу його пробачити.
Як король, я маю здійснити правосуддя.
Відкритий суд відбудеться завтра опівдні на головній площі.
-Сер, королева... -На головній площі?
Краще це вирішити приватним чином, сер.
Гадаєте, честь Камелоту - то приватна справа?
Чи я маю ховатися по темних кутках, ніби мені соромно?
Відкрийте міську браму. Хай всі приходять.
Люди знатимуть правду.
Хай кожен бачить, що в Камелоті головує закон.
Ґвіневера, леді Лайонессу, королева Камелоту,
та Ланселот, лицар Вищої Ради,
звинувачуються кожен окремо і разом у змові,
яка знеславлює королівство
та порушує законні права короля.
Такий злочин розцінюється, як державна зрада проти королівства Камелот,
і покаранням по закону є смерть.
Сер Ланселот може відповісти на звинувачення.
Все, що я маю сказати, я скажу лише королю.
Мілорде, королева невинна.
Але якщо моє життя чи моя смерть...
послужать Камелоту...
вони ваші. Ви вільні робити зі мною що завгодно.
Брат для брата, твій в житті і смерті.
Чи бажає король, щоб суд опитав королеву?
Хай пробачить мене Господь.
Чи бажає король, щоб суд опитав королеву?
-Хто ви такі? -Хто ви такі?
-Ви, на даху, хто ви такі? -Варта!
Закрити міські ворота!
Відійдіть!
Стійте тихо, або Артур помре.
Мої люди контролюють міську браму і усі виходи з цієї площі.
На кожному даху стоїть людина із запаленим смолоскипом.
Мені варто підняти руку, і ваше золоте місто згорить ущент.
Тепер я - закон.
Ви корилися Артуру, тепер підкоритеся мені.
Мої люди неозброєні, Малаганте.
Якщо тобі потрібен я, то ось він я.
Погляньте на нього. Погляньте на великого Артура, короля Камелоту.
Людина, яка прокинулась від сну.
Сильні правлять слабкими.
Таким Господь створив цей світ.
Господь робить нас могутніми ненадовго, лише щоб ми допомагали одне одному.
Мій Бог зробив мене сильним, щоб я жив власним життям!
Артур каже вам: «Служіть одне одному».
То коли ж тоді жити заради себе?
Я несу вам свободу.
Свободу від деспотичної мрії Артура,
свободу від його тиранічних законів,
свободу від його тиранічного бога.
Я хочу, щоб люди побачили, як ти схиляєш коліна переді мною.
-Ні. -Ні.
Стань на коліна або помри.
Занадто гордий, Артуре?
Гадаєш, ти краще послужиш своїм людям мертвим?
В мене не лишилося гордості.
Те, що я роблю, я роблю заради своїх людей та заради Камелоту.
І хай вони мене пробачать.
Це мій останній вчинок, як вашого короля.
Не бійтеся.
Все міняється.
Я - Артур з Камелоту.
І я наказую всім вам...
До зброї! Боріться, як ніколи до того!
Ніколи не здавайтесь! Бийтеся, як ніколи...
Ні!
Хай живе Камелот!
Спаліть їх! Спаліть усе!
-Вперед! -Несіть його всередину.
Обережно!
Вперед! Бийтесь за Камелот!
Вперед!
Бийтесь за короля Артура! За Камелот!
Меч!
Прошу, ні!
Дурню!
Камелот ніколи не здасться тиранії Малаганта.
-Невже ми більше нічого не можемо зробити? -Пробачте.
-Ланселоте. -Так, мілорде?
-Де мій меч? -Ось він.
Мій найвірніший...
мій перший лицар.
Тепер Камелот - твій дім.
А ти - майбутнє...
Майбутнє Камелоту.
Піклуйся про неї заради мене.
Бережи її.
Тепер я це відчуваю, любове моя.
Сонячне світло.
Воно в твоїх очах.
Переклад субтитрів: Маковська І. Г.