Až něžná dívka přiměje Hříšníka rety k modlitbě
Až dítko slzy vyroní A suchá mandloň porodí
Až mlčenlivé kaple zvon Hříšného ducha odzvoní skon
Pak v domě ticho zavládne
A do Canterville mír přijde.
STRAŠIDLO CANTERVILLSKÉ
Vy se teď nejspíš vracíte do školy
po letních prázdninách.
Já jsem v pochmurné Anglii
s mámou a bratry
na cestě do nějakého zapadákova.
Táta přijel dřív, aby zahájil výzkum na univerzitě.
Máma říká, že dostal grant na něco úžasného,
z čeho jsou fyzici celí na větvi.
Jen nechápu, proč nás musel tahat s sebou.
Ginny.
Nemrač se tak.
Život v jiné zemi ti dá úplně novou perspektivu.
Pokud dřív neumřu nudou.
Canterville, příští stanice.
Příští stanice Canterville.
Washingtone, vstávej. Už jsme tu.
Vidím tátu.
- Tati! - Ahoj.
Ahoj.
- Tati! - Ahoj, kluci.
- Ahoj. - Ahoj.
Vítejte v Anglii.
Počasí je šílené.
Každý den se vystřídají všechna roční období.
Ahoj, jaká byla cesta?
Letadlo sebou házelo a Washington zvracel do pytlíku.
Ušetři nás detailů, Adame.
- Co Londýn? - Byli jsme v Muzeu madam Tussaudové.
A v tom strašidelném parku, kde řádil Jack Rozparovač.
A ve West Endu na Hamletovi.
Tohle je pan Umney.
On a jeho žena se o nás budou starat.
Moje rodina.
- Moje žena Lucille. - Dobrý den.
- Moje dcera Virginia. - Dobrý den.
A moji synové Washington a Adam.
- Ahoj. Jak je? - Pan Umney.
Pomozte panu Umneymu s kufry.
Miláčku, my máme služebnictvo?
Ještě jsi nic neviděla. Jen pojď.
Ginny, tobě se tu bude líbit.
Hořím nedočkavostí.
To je pro nás? Ginny!
Hoši, vlezte si dozadu.
To jsou určitě ti noví.
Dobrý den.
A hop!
To je hrad!
Opravdový hrad!
Bomba.
Ahoj.
Miláčku.
Vítejte v Canterville Hall. Náš domov na příští čtyři měsíce.
Co ty na to, Ginny?
Je to staré.
Představuji vám paní Umneyovou.
Vítám vás v Canterville Hall.
Ahoj.
Postarám se o zavazadla.
- A vítám také mladou paní. - Paní?
- Ginny je paní? - Co jsme my?
Vy jste mladí pánové.
- Pánové? - My jsme pánové?
- Bacha! - Bacha!
Omluvte mě.
Kluci!
Kluci.
Super.
- Žúžo. - Nářez.
To je místečko, co?
Kluci, nechte toho.
- Vrať mi čepici. - Kluci, pojďte sem.
Až se ubytujete, budeme podávat časnou večeři.
To jsou páni z Canterville Hall.
To je lord Henry.
Zítra přijde podepsat nájemní smlouvu.
Hele.
Hirame, kde jsme na to vzali? A co to služebnictvo?
Je to za hubičku.
Šlechtické rodiny jsou bez peněz
a tahle místa musí pronajímat.
A k tomu ty hloupé historky...
Historky?
- Jaké historky? - To nic.
Haló.
Co to bylo?
Toho si nevšímej.
Jenom průvan.
Ve starých domech je spousta zvuků.
Bylo to výtečné, pane Umney. Děkujeme.
Děkuji, pane. Vyřídím to ženě.
Ginny, tys nic nesnědla.
V téhle zimě se nedá jíst.
Ústřední topení neznali, když to tu stavěli.
Že ne, pane Umney?
Zcela správně, pane.
Jdu zkontrolovat kluky.
Nech je, ať si hrají.
- Ty už jdeš spát, Ginny? - Jo.
Třeba se zahřeju.
- Dobrou noc, lásko. - Dobrou.
Potřebuje čas.
Asi ano.
To byl hloupý vtip, mohla jsem si zlomit vaz.
Ti hoši jsou jako z divokých vajec.
Nemají kázeň.
- Bez obav. Přes noc tu nevydrží. - Ano.
Staroch začal skučet hned, jak přijeli.
Chybí mu něčí pozornost.
Jak je to dlouho od McKendrickových?
Skoro dva roky.
Ta chudinka je prý dodnes v ústavu.
Já jim přeji hodně štěstí.
Co to bylo?
Umneyovi nejspíš zavírají na noc.
Na zdraví.
Co to je?
Třeba je to duch.
Tak dost, vy dva.
Tumáte, rošťáci.
Tak jaká byla první noc?
Stalo se něco?
Copak jste to neslyšeli?
Vy jste to slyšeli taky?
Bušilo nám to na dveře.
Myslela jsem, že jste to vy.
Možná bylo něco slyšet na chodbě.
To asi Umneyovi zavírali.
- Je to tak, pane Umney? - Zavírali?
To je dost možné, pane.
Vidíte? Můžete klidně spát.
Co kdybychom si to tady šli pořádně prohlédnout?
Pojďte, provedu vás.
Super.
Hele.
Máme nový domov. Zvykneš si.
Nemám na vybranou.
Knihovnu mám nejradši.
To je knížek!
- Koukejte. - Opatrně s tím.
To je krásná místnost.
V téhle knize je celá historie rodu Cantervillů.
Podívejte, tady někdo něco rozlil.
- Vypadá to jako krev. - Ale jdi.
- Fuj! - To je hnus.
Tak to zkus uklidit.
Zlato, v kabelce mám...
- Já vím. Ten zázrak. - Přesně tak.
- Jdu pro něj. - Díky, zlato.
Lucy.
To nemusíš uklízet.
- Za to platíme paní Umneyové. - Vždyť mě znáš.
- Umney. - Dobrý den, pane.
- Jsou tu ještě? - Ano, pane.
Lorde Canterville.
Ti hoši mě připraví o rozum, přísahám.
Paní Umneyová, vzhledem k situaci musíme něco vydržet.
- Nějaké potíže? - Zatím jen zvuky, pane.
Aspoň vydrželi první noc.
Dovolte, abych vám představil lorda z Canterville.
A je to.
Je to pryč.
Ta skvrna byla od krve lady Eleanor z Canterville,
která na tom místě zemřela v roce 1584.
Čtyři sta let byla divem našeho hrabství
a dosud vzdorovala všem snahám o odstranění.
To jsem nevěděla.
Paní Umneyová.
Jste v pořádku?
Snad ano.
Paní Umneyová, omlouvám se.
Dejte na mě.
To je zlé znamení.
Paní Umneyová, na to my nevěříme.
Uvidíte.
Na vlastní oči jsem viděla leccos,
co se v tomto domě děje.
Kéž vás chrání Prozřetelnost.
To je Henry, lord Canterville.
Lorde Canterville, moje rodina.
Moje žena Lucille.
- Těší mě. - Těší mě.
- Moje dcera Virginia. - Virginie, těší mě.
A tihle rošťáci jsou mí synové Washington a Adam.
- Rád vás poznávám. - Jak zemřela?
Ta lady Eleanor.
- Zabil ji někdo? - To nikdo neví.
Její manžel, můj nešťastný předek Simon z Canterville,
po její smrti záhadně zmizel.
Jeho tělo se nikdy nenašlo.
Ale jeho duch tu od té doby straší.
- Takže to byl duch. - Žúžo.
Tak, hoši, to stačí.
Běžte si hrát ven.
Rozlučte se s lordem Cantervillem.
- Na shledanou, hoši. - Běžte.
- Nashle. - Nashle.
Lorde Canterville, při vší úctě, fyzikální zákony
platí i pro britskou aristokracii.
Myslete si, co chcete, pane Otisi.
Pamatujte, že jsem vás varoval.
- Ta smlouva. - Děkuji.
- Hirame, než něco podepíšeme... - Varování bereme na vědomí.
Vaše sídlo, lorde Canterville, si ochotně pronajmeme,
a to i s duchem, do příštího června.
Děkuji vám, pane a paní Otisovi.
- A samozřejmě i Virginii. - Ginny.
Rozloučíme se s lordem Cantervillem.
- Na shledanou. - Na shledanou.
Musíte někdy přijet na večeři.
Na shledanou. Moc vám děkuji.
Díky.
Páni z Canterville Dějiny
Objevila jsi proroctví?
To je proroctví?
A co prorokuje?
To nevím jistě.
Týká se toho ducha?
Do takových věcí se nepletu.
Na rozdíl od paní Umneyové.
Bouřka asi vydrží až do rána.
Jestlipak zase přijde.
Washi, už jsem ti říkal,
že duchové nejsou.
Ale lord Canterville říkal...
Vesmír se řídí neměnnými zákony.
Připouštím, že všechny ještě neznáme
a nepochopitelné věci někdy nazýváme nadpřirozenými.
Ale pro všechno se nakonec najde přirozené vysvětlení.
Do té doby věřte vědě,
a ne pověrám.
To už známe.
Někteří z nás tvrdí, že něco slyšeli, Ginny.
A také vím, že někteří z nás by ze všeho nejraději
sbalili kufry a vrátili se domů.
To se nestane. Jasné?
Dojez večeři a přestaň strašit kluky.
Duchové nejsou.
Ahoj, volám o pomoc.
Trčím v barabizně, kterou táta pronajal.
Není tu co dělat a široko daleko ani noha,
kromě dvou strašidelných starochů, kteří se o dům starají.
Navíc mám dojem, že tu straší.
Nejdřív jsem myslela, že to dělají moji pitomí bratři,
ale teď mi připadá, že se tu vážně něco děje.
Jasně že táta, slavný fyzik,
odmítá uvěřit, že je to duch, a viní mě, že si vymýšlím.
Washingtone, Adame.
Nechte toho, kluci.
Braň se, duchu!
Nech je, ty surovče.
Co se děje?
Kluci, co to děláte?
To je on!
- Kdo? Co to povídáš? - Je hned za tebou.
Nikdo tam není.
Není vám nic?
V pořádku, paní Umneyová.
Jen nějaký žertík, co se trochu vymknul.
Tím bych si nebyla jistá.
Nepleťme se do toho, paní Umneyová.
Pojď spát, drahá.
Ginny,
nechci, abys dál strašila bratříčky.
Byl to dobrý vtip, ale už to stačilo.
Ale on tam byl.
Vy věříte, že jste něco viděli, ale nejspíš za to můžou blesky,
vaše fantazie a zejména vaše sestra.
- Jak to můžeš říct? - Virginie.
Vím, že tady nechceš být. Je mi líto.
Nedá se s tím nic dělat.
Ale ty nám nebudeš znepříjemňovat život.
A teď všichni zpátky do postele.
Ty věci ráno vrátíte do kuchyně.
- Hirame. - Lucy, pojď.
Promiň, Ginny.
Vážně.
To nic, mami. Ať si myslí, co chce.
Možná něco sfoukl vítr nebo to byl stín od blesku.
Je to podivné místo. Můžou tě klamat oči.
Jo, určitě.
Pojď, Lucy.
Ráno bude všechno lepší.
Dobrou noc.
- Ať tě blechy štípou celou noc. - Jo.
Pořádná blecha.
Dobré ráno.
Dobré ráno, paní.
Třeba ten déšť pomůže téhle chudince.
Nemá žádné pupeny.
Takový je od té doby... Takový je odnepaměti, paní.
Tak proč ho nevykopete?
Na příkaz lorda Cantervilla. Máme ho nechat být.
- Zvláštní. - Pane Umney.
Jedu do města.
Připravím vůz.
Nemusíte, pojedu sám.
To ne! Nic to pro mě není.
Miláčku, než odjedeš...
Mám starost o Ginny.
Možná v noci opravdu něco viděla.
Ale Lucy.
Jen se nám mstí, že jsme ji odvezli od kamarádů.
Ze všeho nejhorší by bylo,
kdyby získala dojem, že nás může vystrašit až k návratu.
Pak by teprve vyváděla.
Možná.
- Ale byly slyšet divné zvuky. - Jaké zvuky?
To je jen sugesce.
Nenech se do toho vtáhnout.
- Nezapomeň, co říkám. - Všechno má rozumné vysvětlení.
- Jo, já vím. - Vezmi ji ven.
Ať si najde kamarády a pozná sousedy. Bude to dobré, uvidíš.
Doufám, že máš pravdu.
Dobré ráno, slečno.
Paní Umneyová, to je sir Simon, že?
Ano.
Je to fešák.
Ten výraz v tváři. Co myslíte, že cítí?
Vypadá dost nelítostně.
To jo.
Ale to není všechno.
Máte pravdu.
Možná je trochu smutný.
Osamělý.
Ano.
Asi ano.
- Mami! - Copak, hoši?
- Koukej! - Já to viděl první!
Vždyť jsme to vyčistili.
Duch se asi naštval a zabil někoho dalšího.
Prolil tady jeho krev.
Miláčku, žádný duch není.
Ale někdo tu skvrnu obnovil.
Musíme ji zase vytřít.
Co je?
Nic. Dojdeš pro čistič?
Ano, mami.
Možná tu místnost budeme zamykat.
Vrátí se do baru s třetí fretkou a říká...
Dobrý den.
- Zdravíčko. - Dobrý den.
Dobrý den.
Jmenuji se Hiram Otis.
Moje rodina má v pronájmu Canterville Hall.
Podívejme.
Chtěl jsem se zeptat, kde je tady pošta.
Tady. Já jsem pošťák.
Děkuji.
A kde je policejní stanice, kdyby se něco přihodilo?
Taky tady. Dělám strážníka, když je potřeba.
Strážníka? Ten pošťák ti jde líp.
Telefonní ústředna?
Zde.
A co doktor?
Dělám tu veterináře, jestli vám to pomůže.
Děkuji. Všechno pěkně pohromadě.
Určitě se brzy vrátím.
Nepochybně.
Vypadá slušně, co?
Kolik jim dáváš času?
Už teď vydrželi déle než většina.
Vsadím pět liber, že jsou do týdne pryč.
- Vsaď deset. - Pět liber?
Mně tam napiš dvacet.
Dvacet?
- Ahoj. - Ahoj.
Můžu se podívat?
Jak je libo.
Je to vážně dobré.
Ne, je to jen skica.
Jmenuju se Francis Stilton.
Virginia Otisová. Bydlíme v Canterville Hall.
- Já vím. - Vážně?
Viděl jsem, jak jste přijeli.
Nevzpomínám si.
Mluví o vás celé okolí.
Vážně? A co říkají?
Jsou zvědaví, jak dlouho zůstanete v Anglii.
Jen do června.
- Bydlíš někde tady? - Jsem váš nejbližší soused.
Z Cheshire Chase. Hned za borovým lesem.
Líbí se ti tady?
Moc ne.
Asi ti chybí kamarádi.
Jo, chybí.
A tvůj kluk.
Žádného kluka nemám.
To je škoda.
Chci říct, že mě to překvapuje.
Nic víc. Taková hezká holka.
No jo.
Jak se ti líbí Canterville Hall?
Řekněme, že je to tam zvláštní. Byl jsi tam někdy?
Před lety jsem tam chodil často, když tu ještě byli Cantervillové.
Jestlipak se to tam změnilo?
No...
Nechceš se jít podívat?
To bych moc rád.
Třeba dnes večer?
Tak jo.
Na večeři? V sedm?
- Dobrá. Uvidíme se večer. - Fajn.
Sama nevěřím, co jsem to udělala.
Není třeba.
- Ahoj, zlato. - Ahoj.
Jak bylo ve městě?
Všechno se řeší v hospodě, kromě porodů.
I když na to jsem se neptal.
Tady je to v pořádku?
Jo, v pohodě.
Kluci zkoumají okolí a Ginny šla ven malovat.
Tak máme čas na sebe. Můžeme chvilku odpočívat.
Jo.
Ahoj.
Pozvala jsem souseda na večeři, nevadí?
- Vůbec ne. - To je skvělé.
- Řeknu to paní Umneyové. - Díky.
Vidíš? Říkal jsem, že se srovná.
Vzpomínáš na tu skvrnu na podlaze?
- Ráno tam byla znovu. - Opravdu?
Byla cítit jako olejová barva.
Zase jsem ji vyčistila.
Možná tam budeme pro všechny případy na noc zamykat.
Dobrý nápad.
Až něžná dívka přiměje
Hříšníka rety k modlitbě
Až dítko slzy vyroní
A suchá mandloň porodí
Až mlčenlivé kaple zvon Hříšného ducha odzvoní skon
Pak v domě ticho zavládne A do Canterville mír přijde.
Jsou stejné.
Až něžná dívka přiměje
Hříšníka rety k modlitbě
Až dítko slzy vyroní
A suchá mandloň porodí
Až mlčenlivé kaple zvon Hříšného ducha odzvoní skon
Pak v domě ticho zavládne A do Canterville mír přijde.
...svazku dvou duší
Co překážet by mělo Láska láskou není
Když zradou trestá zrádné křehké tělo
A změnu tím, že sama hned se mění
Ne, láska je jak maják, pevný bod
Hvězda, co vede bárky zbloudilé
Po pustých pláních rozbouřených vod
Znáš její výšku, cenu její ne
Že láska musí času otročit
Po mladé tváři že je brzo veta?
S proměnou času nemění se cit
A vydrží až do skonání světa
Že kážu bludy? Důkaz, že jsem sám?
Nepsal jsem snad? A nebyl milován?
Jak se opovažuješ?
Nezlobte se, jen se dívám.
Odejdi! Zmiz!
- Dobrý večer, Umney. - Dobrý večer, Milosti.
- Dlouho jsme se neviděli. - Příliš dlouho.
Poslyš, Umney, já nejsem vévoda.
- Nejste vévoda? - Dnes večer ne.
Výborně, Milosti.
- Pane, paní... - Dobrý večer.
Jsem matka Virginie.
Těší mě, paní Otisová.
Francis Stilton. Vy budete pan Otis.
Ano, rád vás poznávám.
Moc mě těší.
To jsou naši synové Washington a Adam. Francis Stilton.
- Ahoj. - Dobrý večer.
A...
S naší dcerou Virginií se už asi znáte.
- Ahoj. - Ano. Ahoj.
Večeře se bude podávat za okamžik.
Vaše Milosti.
Umney.
Říká vám Milosti.
Teoreticky je to správně.
Jsi šlechtic?
Jsem čtvrtý vévoda z Cheshiru.
- Vážně? - Nejste tak starý.
Rodiče mi nešťastně zemřeli,
když jsem byl malý. Dědil jsem po nich.
To je mi líto.
Jak ti máme říkat? Vaše Milosti?
Říkejte mi prostě Francisi.
Nebo jakkoli jinak.
Paní Umneyová vzkazuje, že bude podávat večeři.
- Děkuji. - Výborně.
Zanechme formalit a pojďme jíst.
Kluci.
Francisi, ty to tu jistě dobře znáš.
Nebyl jsem tu
od té doby, co odešli Cantervillové, ale nic se tu nezměnilo.
- Víte i o tom duchovi? - Adame.
To nic. Ano, vím i o duchovi.
Ví tu o něm každý.
Bereme to s rezervou.
- Kromě těch, kteří ho viděli. - Jo.
Nechte toho, ať Francise nenudíme.
Ale kdepak. Také jsem ho viděl.
Vážně? Každé místo má zkrátka své pověry.
- Jsou to hromadné halucinace. - A ta krvavá skvrna?
Tu jste viděl?
Před lety, ano.
- Už je pryč. - Je pryč?
Ale tu se přece nikdy nepodařilo vyčistit.
Máma na ni použila odstraňovač skvrn.
Jednou se vrátila, ale teď jsme ji dostali.
- Pojďte se podívat. - Kluci.
- Počkejte, kluci.
Není třeba. Já bych se rád podíval.
Dobrá.
Pojďme.
Dveře necháváme zamčené,
aby nikdo nemohl skvrnu zase vrátit.
Teď je zelená.
Vím, že dveře byly zamčené.
Olejová barva.
Asi všichni víme, odkud se vzala.
- Co? - Teď ne, Hirame.
Nevím, jak ses sem dostala, mladá dámo,
ale je to velice nevkusné.
Táto.
Probereme to později.
Francisi, ty přece musíš domů.
Ano, jistě. Už půjdu.
Děkuji za výbornou večeři.
Tvůj kabát.
Ano, děkuji.
Běž se rozloučit.
Za deset minut v posteli.
Myslíš, že to udělala Ginny?
Ani náhodou.
To byl určitě on.
- Zelená krev? - Dělá si z nás srandu.
Jo.
Tentokrát mu to neprojde.
Protože já mám nápad.
Jo.
Co to mělo znamenat?
Francisi, opravdu jsi viděl ducha, nebo jsi mě jen chtěl bránit?
Ne, vážně jsem ho viděl.
Asi před šesti lety.
Byli jsme tu na návštěvě a hráli kroket.
Jakmile zapadlo slunce, objevil se tamhle
u toho stromu a hrál kuželky s vlastními kostmi.
Teta omdlela.
Nás ten duch taky trápí.
Ale táta je slavný vědec a duchy neuznává,
takže to svádí na mě.
To mě mrzí.
Jo, díky.
Co budeš dělat?
Nevím, ale něco udělám.
Buď opatrná.
Budu.
Virginie.
Co takhle zítra?
Nějaký čas najdu.
A suchá mandloň porodí.
Gabrieli. Už jsou v postelích?
Výtečně.
Než se znovu rozední, těch Američanů se zbavíme.
Napadli mne dva usmrkanci a zostudila mne malá holka.
Jedna urážka za druhou, a rodičům je to jedno.
Dnes však vyvinu zvláštní úsilí.
Nejdřív půjdu do ložnice rodičů.
Přiložím chladnou ruku na čelo té ženy
a do třesoucího se ucha manželova budu šeptat
strašlivá tajemství márnice.
Pak s drmolením půjdu za chlapci
a třikrát si probodnu hrdlo.
Pak půjdu za tou dívkou. Té udělám takové věci...
Ještě nevím jaké, ale budou to největší hrůzy světa.
Zvon mě vyzývá.
Gabrieli, bouře na nás zapomněla.
Zaduj a zaburácej.
Díky, můj věrný příteli.
A nyní do práce.
Snad se podaří velkolepý nástup.
Mockrát se omlouvám.
Račte.
Duch.
Další duch.
A obrovský jako hora.
A v ruce měl dýku.
Z očí se linulo démonické světlo.
Gabrieli, myslíš, že si s tím poradíme sami?
Dost mě to vyděsilo.
Teď mě napadá
využít tento zjev ke svému prospěchu.
Kdyby se tak s námi spojil proti těm Američanům.
Je to přece taky duch, musí cítit spřízněnost.
Krev není voda.
Ačkoli u nás to tak zcela neplatí.
Můžu se dovolávat jeho duchovské cti.
Do rozbřesku je ještě čas.
Buďte zdráv, pane duchu.
Srdečně vás vítám v Canterville Hall.
Jsem sir Simon z Canterville, místní duch.
Ale dost řečí.
Připojíte se ke mně jako duch k duchu...
ORIGINÁLNÍ OTISŮV DUCH NEBERTE NAPODOBENINY
Originální Otisův duch, neberte napodobeniny.
Ošálen.
Zesměšněn.
Ztrapněn!
Při kostech svých předků přísahám, až kohout dvakrát zakokrhá,
bude na vás vykonán krvavý trest.
Zakokrhej znovu a přivolej zkázu. Schyluje se k vraždě.
Zakokrhej znovu a přivolej zkázu.
K čertu s tou mizernou drůbeží.
Ale přijde den, kdy ho svým kopím donutím ukokrhat se
k smrti!
Tumáš!
Tam jsme mohli být my.
Ukaž nám, co hrdinný duch udělá holce a dvěma chlapečkům.
Vyzývám tě.
Proč mne musí soužit tihle Američané?
Co se to tady děje?
- Co je tohle? - Jste v pořádku?
Jsme v pohodě.
To byla poslední kapka, mladá dámo.
- Co? - Mohli jste si ublížit.
- Nebo to tu zapálit. - To stačí.
Dobrá.
Vyhrála jsi.
Jakmile to půjde,
vracíš se do Indiany k tetě Lydii.
Táto.
Doufám, že máš radost.
- Mami. - Ginny,
myslím, že táta má tentokrát pravdu.
Nemysleli jsme to zle, Ginny.
Chtěli jsme mu jen dát ochutnat vlastní medicínu.
Sire Simone, doufám, že jste spokojený.
Virginie.
Jedeš, jako by tě honil čert.
Možná mě honí.
Vím, kde si můžeme promluvit.
Sem jsem chodíval jako malý.
Moje oblíbené místo.
Jako bych tu už někdy byla.
Co se děje?
Rodiče mě pošlou domů.
Proč?
Bráchové ráno rozzuřili ducha a ten začal řádit.
Táta si myslí, že jsem chtěla vyhodit dům do povětří.
Myslí si, že straším rodinu, abychom se vrátili domů. Ale...
Ale co?
Já už nechci pryč.
Je to zvláštní.
Napřed se mi sem vůbec nechtělo.
Ale teď...
Připadá mi, že sem patřím.
Mně taky.
Možná můžeš rodiče přesvědčit.
Kdyby ducha spatřili sami...
Ne. Ani jeden z nich ho nevidí.
Stál uprostřed chodby
a táta prošel skrz něj.
Prý je vidí jen ten,
kdo na ně věří.
Tady je ale vidí všichni.
My jsme s duchy vyrostli. Naše dějiny jsou jich plné.
Takže je to začarovaný kruh.
Naši...
v ducha nevěří, protože ho nevidí,
a nevidí ho, protože v něj nevěří.
Bohužel.
Kdyby ale uvěřili, mohli by ho spatřit.
To je ono!
- Drž mi palce, Francisi. - Virginie.
- Potřebuju s vámi mluvit. - Ne.
Nemáš právo sem vstoupit.
Vy nemáte právo ničit mi život.
- Co? - Ze všeho skučení, rachocení
a dupání táta obviňuje mě.
A vyplácal jste mi spoustu barev
na tu svoji pitomou skvrnu, a za to prý můžu taky já.
A ta rána dnes ráno. Vyděsil jste kluky k smrti.
To jste přehnal.
A když konečně potkám někoho, kdo se mi vážně líbí,
a chci tu zůstat, táta mě posílá domů.
Posílá mě domů kvůli vám.
To jsem nevěděl.
Já musím chrastit řetězy,
skučet do klíčových dírek a chodit v noci po domě.
Nemám na vybranou.
Jak to?
Do toho ti nic není.
Je, když mi kazíte život.
Sire Simone,
musíte mi pomoci, aby uvěřil.
- Co? - On nevěří na duchy.
Nevěří?
Vůbec si mne nevšímal.
Za 400 let strašení jsem se nesetkal s takovým zacházením.
Tvůj otec zcela bezohledně
prošel skrz moji osobu.
Protože vás neviděl.
Francis říká,
že ve vás nevěří, a proto vás nevidí.
Gabrieli, tím by se to vysvětlovalo.
Měl jsem obavy, že ztrácím svou moc.
Kdepak, myslím, že jste skvělý.
- Vážně? - Ano.
Já obvykle neječím.
Na horské dráze a v kině ani nepípnu,
ale když jste přišel poprvé, slyšel jste to sám.
Velice uspokojivý jekot.
Kdybyste se mu dokázal zjevit, musel by uvěřit.
Proklatě.
Přivést nevěřícího k prozření.
Cynika k víře.
Ukázat, co umím. Ale jak?
Já to vím.
Představím vás jako ducha, ve kterého už věří,
a pak vás uvidí bez potíží.
- Takový duch existuje? - Ano.
Jednou jsme v Londýně viděli Hamleta
a všem se líbil duch Hamletova otce.
Také proto, že přišel brzy, když byli ještě všichni vzhůru. Ale...
Vám by ta role sedla.
Ani nevíš, jak moudře hovoříš.
Radil jsem Willovi s tou rolí,
když tu byl v roce 1599.
- Znal jste Shakespeara? - Znal.
A kromě mého spřízněnce Gabriela
jsou mi jeho slova po 400 let jedinou společností.
Jistě víš, že Hamletův otec musí být přes den zavřen
a v noci vychází.
Kde to Will Shakespeare asi vzal?
Od vás?
Jsem původní vzor onoho ducha.
Dalo by se říci, že ta role je psaná pro mě.
Věděla jsem, že vám sedne.
A ty musíš hrát prince Hamleta.
Budeme hrát v jídelním sále.
Gabriel se postará o jevištní efekty.
Ty se musíš zahalit
v plášť.
Padne jako ulitý.
Mně poslouží brnění,
které jsem naposled oblékl na královský turnaj v Kenilworthu.
Takže zítra večer?
Gabrieli.
Neodvažuji se ani pomyslet.
Mohla by to být konečně ona.
V tolik nesmím doufat.
Přesto je to děvče, jemuž není rovno.
A Hamlet řekne: „Ó, má...“ Co?
Duše prorocká.
Ó, má duše prorocká.
Tak jo, už to umím.
Doufám, že to vyjde.
To já taky.
Co je tamhleto?
To je stará kaple.
Jedna z místních pamětihodností.
Chceš se podívat?
Jasně.
Tady je pohřebiště rodu Cantervillů.
Celá staletí historie.
Jsou tu sir Simon a lady Eleanor?
Ne. Kde jsou, asi nikdo neví.
Když jsem byl malý,
lezl jsem nahoru na zvonici.
Zvon je puklý, nezvoní, ale...
Mlčenlivé kaple zvon.
- Prosím? - To nic.
Koukni.
Vychází měsíc.
To je modrý úplněk.
Prosím?
Druhý úplněk v měsíci.
Prý se při něm dá snadno zamilovat.
Pojďme dovnitř.
Nádhera.
Jako by se tu zastavil čas.
Virginie.
Připadá mi, že tě znám celý život.
Taky mám ten pocit.
Ale mám...
Mám strach.
Z čeho?
Dříve či později se vrátím do Indiany.
Ale nás nic nerozdělí.
Pokud jsme si opravdu souzení.
Jako bys to věděl jistě.
Já to vím.
Myslím si to.
Nikdy jsem se takhle necítil.
Je těžké si být jistý.
Tak jo.
A co když se mýlíme?
Musíme to aspoň zkusit.
Ty to necítíš?
Nevím.
Já jen...
Nevím.
Chápu.
Promiň, moc se omlouvám.
Proč ke své lásce přiléváš tolik slané vody?
Sire Simone, láska.
Nikdy jsem se tak necítila.
Nevím, co mám dělat.
Děsí tě vzrušení, které při polibku zachvátilo tvé srdce.
Je to velmi děsivé.
Pak je to láska.
Té se nesmíš bránit.
Přináší nevýslovnou radost.
Kdo je ale sláb,
podlehne strachu nebo zelenooké žárlivosti.
To mu pak může zpustošit duši.
Vím, o čem mluvím.
Než nikdy nemilovat,
smutnější je milovat
a nechat lásku odplynout.
To je jako vůbec nežít.
Proto miluj.
Ať přijde jakýkoli žal,
nemůže zastínit blaženost, kterou ti dá jediná minuta s ním.
Běž za tím chlapcem.
Nech se vést svou láskou.
Sire Simone, děkuji.
Děkuji.
Nechť...
Láska mě zbavila slov.
- Myslím, že jsme hotovi. - Máš všechno?
Kostýmy a věci mám nahoře.
Vy dva jste připraveni?
Dobrá. Pojďte, představení začíná.
Virginie, nezapomeň. Duše prorocká.
Duše prorocká.
- Týjo! - Zlom vaz.
Díky.
Tudy, dámy a pánové.
Pane a paní Umneyovi, posaďte se prosím sem.
Vaše Milosti.
Představení se odehraje na ochozu.
Poslouchej.
Je trochu nervózní. Nedělejte žádné pazvuky
a odpusťte si kanadské žertíky, slibujete?
- To bychom si netroufli. - Fajn.
Jak víte, na začátku hry zemřel Hamletův otec.
Jeho strýc si vzal jeho matku.
V této scéně se Hamlet setká s duchem svého otce,
který mu řekne, že ho strýc zavraždil.
Já budu hrát Hamleta a ducha nám zahraje zvláštní host.
Ve škole budou koukat,
že nám hrál ducha pravý duch.
To je vodvaz.
Není každý den šance vidět hru od Shakespeara,
ve které hraje někdo, kdo ho skutečně znal.
Hirame, podívej.
Kam mne vedeš? Mluv, dále nepůjdu.
- Vyslyš mne. - Vyslyším.
Přiblížila se má hodina,
kdy se v muka sirnatého plamene
musím navrátit.
Běda, ubohý duchu.
Nelituj mne,
ale dopřej pečlivého sluchu tomu, co ti zjevím.
Mluv, nemohu než poslouchat.
Jsem duch tvého otce,
odsouzen po jistý čas toulat se nocí.
Přes den se postit v plamenech,
dokud se ohavné skutky, které jsem spáchal na světě,
neočistí a nespálí.
Týjo.
Dvojité týjo.
Slyš,
slyš, ó, slyš.
Pokud jsi svého otce miloval,
pomsti jeho podlou a ohavnou vraždu.
Vraždu?
Nejohavnější vraždu.
Každá je ohavná.
Tato je ale nejohavnější, divná a nepřirozená.
Mluv, ať vše zvím.
Věz tedy, mladý šlechtici,
že had, který uštknutím zahubil tvého otce,
teď nosí jeho korunu.
Ó, má duše prorocká. Můj strýc?
Baže, ten krvesmilec,
to cizoložné zvíře,
zlomil svým chtíčem vůli mé zdánlivě cudné královny.
Ach Hamlete,
jaká to zrada! Na mně, jehož láska...
Jehož láska byla tak důstojná,
že kráčela ruku v ruce se slibem manželským.
Sire Simone, co se děje?
Omlouvám se, nejde to.
Odpusť mi.
Odpusťte mi.
Krásné, Vaše Milosti.
- To bylo hustý! - Jo!
Poblahopřejte prosím slečně Virginii
k vynikajícímu výkonu.
Běhal mi mráz po zádech.
Vyřídím, děkuji.
Teď nás prosím omluvte.
- Vaše Milosti. - Už jde.
To bylo super, Ginny.
- Dost hustý. - Bylo to nádherné.
- Ginny, nevím, co říci. - To nevadí, tati.
Ne, vážně. Nevím, jak jste to udělali,
ale byla to výborná iluze.
Hirame, právě jsi viděl...
Nakonec mi to došlo, ale byl to prvotřídní efekt.
- Efekt? - Samozřejmě.
Jen se divím, že sis dala tolik práce, aby sis z nás vystřelila.
Už je pozdě. Půjdeme spát.
Dobrou noc, Francisi. Uvidíme se zítra.
To mě mrzí.
Tvůj otec odmítá uvěřit.
Jo.
Mně dělá větší starosti sir Simon.
Můžeme se vidět zítra?
Ano.
Dobrou noc.
Omlouvám se, nejde to.
Odpusť mi.
Nevím, proč ji tolik trápíš.
Lucy, já vím, že všechno má své vysvětlení.
Jen jsem na něj ještě nepřišel.
Vysvětlení je jednoduché.
Straší tady.
- Tomu vážně věříš? - Ano.
Sir Simon je duch.
A co se týče Ginny, chováš se jako naprostý pitomec.
Posledních pár let spolu jen válčíte.
Bývali jste si blízcí.
Připouštím, že se mi s ní špatně komunikuje.
Já nevím.
Dřív si se mnou povídala.
Teď už je velká.
A já většinou netuším, co cítí,
co si myslí.
Miláčku,
ona to většinou neví sama.
Je to puberťačka.
Je to těžké.
Asi ano.
Ale na jedné věci to nic nemění.
Duchové nejsou.
Ty musíš mít poslední slovo.
Kam jdeš?
Zkontrolovat naši dceru, jestli je v pořádku.
Ginny.
Nech ji spát.
Slibuju, že s ní ráno promluvím.
Sire Simone.
Sire Simone, co se děje?
Proč jste se tak zarazil?
Četl jsem tu řeč mnohokrát.
Ale teď mi došel její význam jako nikdy předtím.
Ach Virginie.
Kdybych ti měl svěřit taje svého vězení,
nenáviděla bys mě tak, jak se nenávidím sám.
Vás nenávidět nemůžu.
Můžete mi říct cokoli.
Chtěla bys vědět, jak jsem se stal duchem?
Podle knihy jste byl podezřelý z vraždy manželky,
ale tomu nevěřím.
Je to tak.
Vážně?
Roky jsme žili sladce a naplno.
Pak v mé mysli zapustil kořeny zelenooký netvor
a jako hniloba strávil mou lásku.
Byl tam jeden muž,
považoval jsem ho za přítele.
Přítel,
jehož jsem pokládal za pravého.
Když mi řekl,
že mi jako Hamletova matka byla manželka nevěrná,
popadl mě žárlivý vztek.
Zamykal jsem ji v domě,
zakazoval jí společnost,
zahrnoval ji výčitkami.
Její zapírání mě dráždilo ještě víc.
Já...
Dohnal jsem ji k takovému zoufalství,
že nakonec
zešílela také.
A jedné strašné noci,
tam u krbu,
vzala mou dýku a zabila se.
Zemřela mi v náručí.
Mé slzy se mísily s její krví.
Ta skvrna je naše.
Sire Simone.
Pohřbil jsem ji v tajnosti
na místě, které měla nejraději na světě.
A dal jsem tam
anděla, aby ji strážil.
V zahradě?
Tam jsem byla s Francisem.
Brzy poté
jsem zjistil, že byla nevinná.
Můj přítel lhal.
Chtěl ji pro sebe.
Ona mě milovala.
Byla mi věrná.
A každý...
Každý den od té doby mi schází.
Proto bych nesnesl pohled na to, jak ztrácíš svou lásku.
A jak jste zemřel vy?
Svolal jsem sem její rodinu
a přiznal se ke svým zločinům.
Vyzval jsem je, ať se mnou dělají, co chtějí.
Její bratři mě přivedli sem do cely a přikovali mě ke stěně.
Tady jsem hladověl
a čekal na smrt.
To je hrůza.
Zemřel bych třeba tisíckrát, kdybych tím mohl odčinit své skutky.
Ale to nebylo všechno.
Přivedli čarodějnici, která mě zaklela,
abych jako Hamletův otec
musel bloudit nocí a přes den být zavřený zde
a přemítat nad svými hříchy.
Ale...
hlavně vzpomínat na ni.
A kdy spíte?
Mám zakázáno zavřít oči.
Přes den jsem zde, v noci straším.
Tak bylo stanoveno.
Nespal jsem přes 400 let.
A po pravdě řečeno
jsem velice unavený.
Ubohý sire Simone.
Copak není místo, kde byste mohl spát?
Ano, v té klidné zahradě.
Může mě tam vzít anděl smrti.
Ležet v měkké, hnědé zemi,
naslouchat tichu,
odpouštět životu,
spočinout v míru vedle mé Eleanore.
A může se to stát?
Ano.
Můžeš to dokázat ty.
Jak?
Existuje proroctví.
Četla jsem ho.
Ale nerozumím mu.
Ukážu ti to.
Pojď.
Tak.
Čti nahlas.
Až něžná dívka přiměje Hříšníka rety k modlitbě
Až dítko slzy vyroní...
Jsem něžná dívka?
Rozhodně ano.
Přitom dost mladá, abys byla i dítko.
Co mám udělat?
Plakala jsi za mé hříchy,
neboť mně už slzy nezbývají.
Pak se za mě musíš pomodlit.
Protože mi schází víra v lásku.
A pak,
když se mnou půjdeš do říše temnoty,
předstoupíš před anděla smrti
a přimluvíš se za mě,
anděl se nade mnou smiluje.
Pak v domě ticho zavládne
a do Canterville mír přijde?
K vám?
Ano.
Jaké je to v říši temnoty?
Třesu se, jen na to pomyslím.
Je tam mlha
a číhají v ní děsivé obrysy,
uvězněné ve větrech bez hlasu,
zmítané zuřivým vztekem.
Do ucha ti šeptají hlasy zla.
Pokud se ale podržíš své víry a neprojevíš strach,
nemůžou ti ublížit.
Čistou víru nemohou temné síly přemoci.
Nebojím se.
Půjdu s vámi a řeknu andělovi,
že jste dobrý a hodný duch,
který mi dal odvahu jít za hlasem svého srdce.
Nyní, má paní,
se jako pravý rytíř
zaručím svou duší za tvé bezpečí a věčné štěstí.
Na místě, kde jsem o duši přišel.
Jsem Virginia Otisová.
Modlím se za tohoto ubohého starého ducha,
sira Simona z Canterville,
který hluboce lituje svých činů.
Nemůže je odčinit,
ale po dobu desítek lidských životů za ně pyká.
Musíš mu odpustit,
protože sám si odpustit nedokáže.
Prosím.
Byla jsi vyslyšena.
Jsem připravena.
Nezapomeň, neprojevuj strach a drž se své víry.
Tíhu dvou ztracených lásek bych neunesl.
Já to zvládnu.
Projít se dá, jen když bijí hodiny.
Ginny.
Kotě, to jsem já.
Tvůj táta.
Poslyš,
vím, že jsem v té věci byl dost nerozumný,
a je mi to líto.
Budu se snažit lépe chápat tvůj pohled na svět.
Tak
mi prosím promiň, že jsem byl tak necitlivý.
Ginny.
Lucille.
Viděl někdo Ginny?
Ve svém pokoji není.
Určitě brzy vstala.
Vůbec v té posteli nespala.
Pojďme pátrat.
Pane Umney, vy znáte pozemek nejlíp.
Pozemek? Ano.
Půjdu s panem Umneym.
Prohledám s paní Umneyovou spodek.
- Jdu nahoru. - Já taky.
Sejdeme se v knihovně.
Pojďte, pane Umney.
Vaše Milosti, neštěstí.
Ginny zmizela.
Prohledáte pozemek, Vaše Milosti?
- Ani stopa. - Ne.
Mám nápad. Pojďme do kaple.
Potřebujeme pomoc.
- Jdeme. - Tudy.
ZAVŘENO
Rychle!
Tamtudy.
Neviděl jste americkou holku?
Táto.
Hirame!
To je ten plášť, co měla na sobě.
A skvrna skutečně zmizela.
Ona je s ním.
Je s ním.
Lucy, byl jsem tak slepý.
Jestli se jí něco stalo...
Jestli se jí něco stalo, nikdy si to neodpustím.
Ani jste se nedotkli jídla.
Nemáme hlad, paní Umneyová.
My jsme na tom stejně.
Všichni jsme vyčerpaní, nechme to na zítra.
Bůh vám žehnej a...
Dobrou noc.
Budeme se za ni modlit.
Víc už toho dnes nezmůžeme.
Pojďme spát a ráno začneme znovu.
Co to je?
Jde to z knihovny.
Jdeme.
- Co se děje? - Mámo, táto!
Kluci, pojďte sem.
Táto!
Kde jsi?
Ginny! Ginny!
Nemůžu trefit zpátky.
Mám tě.
Francisi!
Virginie, kde jsi?
- Ginny! - Tudy!
Tatínku, já tě nevidím.
Ginny, pojď po hlase.
Virginie, pojď za mým hlasem.
Virginie, kde jsi?
Nevidím vás.
Tudy!
Pojď za mým hlasem!
Neudržím se!
Táto!
Mámo, táto, kde jste?
Virginie, tady!
Zavírá se to!
Táto!
- Virginie! - Jsem tady, Virginie, chyť mě za ruku!
Mámo, táto, zavírá se to.
Tati, pozor!
Mám tě!
Ginny, myslel jsem, že jsem o tebe přišel.
Díkybohu je po všem.
Mami.
Tati.
Tajné dveře!
Pojďte.
Musíme se postarat o sira Simona.
Myslela jsem, že je otevřeno.
Tati, musíme dovnitř.
Lucy, podrž to.
Musíme se postarat o jeho ostatky.
Chudák sir Simon.
Postaráme se o něj, Gabrieli.
Slyšíte?
To je zvon v kapli.
Hele!
Až mlčenlivé kaple zvon hříšného ducha odzvoní skon
a suchá mandloň porodí.
Bylo mu odpuštěno.
Ležet v měkké, hnědé zemi,
naslouchat tichu,
odpustit životu,
spočinout v míru
vedle mé Eleanore.
Lorde Canterville, když je teď sir Simon na věčném odpočinku,
asi se budete chtít vrátit na své sídlo.
Snad až se vy vrátíte do Ameriky.
Ačkoli nám se dost zalíbilo v Londýně.
Proč? Máte něco na srdci?
Na univerzitě mi prodloužili grant.
Opravdu?
A našel jsem skvělé školy.
- Super! - Jo!
Lucille se do Anglie zamilovala.
Uvažoval byste o pronájmu na dobu neurčitou?
Samozřejmě
by nás těšilo, kdyby s námi zůstali i Umneyovi.
My budeme hodní, že jo, Adame?
To si pište.
Paní Umneyové by nic neudělalo větší radost.
Byli bychom moc rádi.
Tak co vy na to?
Prosím.
Nic mi nepřipadá patřičnější,
než aby tu vaše rodina zůstala, jak dlouho uzná za vhodné.
- Na zdraví. - Na zdraví.
Krásné.
Ještě jedna věc.
Mé drahé děvče,
prokázala jsi mému nešťastnému předkovi důležitou službu.
Moje rodina a já jsme ti hluboce zavázáni
za tvou úžasnou odvahu.
V této krabičce je prsten,
který patřil lady Eleanore.
Jménem celého rodu Canterville
přijmi naše nejhlubší díky.
Jsi velmi neobyčejná mladá dáma.
Francisi, zahrada ožila.
Je nádherná.
Kéž to vás dva svede dohromady,
tak jako sir Simon svedl dohromady nás dva.
A lady Eleanore,
sir Simon mi ukázal, co je život
a co je smrt,
a že láska je silnější než obojí.
LADY ELEANORE Z CANTERVILLE 1558 - 1584
SIR SIMON Z CANTERVILLE 1547 - 1995
Mýlit se je lidské... Odpouštět božské...
Prosím, odpusťte mu.
Sbohem, sbohem.
Sbohem.
Nezapomeň na mě, má něžná dívko.
Simone, přečti mi další sonet.
Ano, drahá, s největší radostí.
Ne, nejsem falešný, a ty to víš
Ač byl jsem pryč, mé city nevystydly
Sám se sebou bych rozešel se spíš
Než se svou duší - a ta v tobě bydlí
V tvém srdci moje láska sídlí