Pacey?
Jeg trodde det var deg. Hadde du tenkt å komme inn?
Jeg hadde glemt at dere ikke låser dørene.
Vi må nok det med alt filmutstyret jeg har her.
Kom inn. Jeg vil vise deg noe.
-Går det bra? -Ja.
Ja.
Jeg var ute etter jobben med et par karer. Vi ble litt huleboere.
Jeg vil gjerne se på hva du driver med.
Ganske sprøtt, eller hva?
Det tok kjempelang tid. Jeg ville ha det perfekt.
Hva synes du? Du er den første som har sett det.
Jeg vil si at dette gjør deg til kongen av prokrastinering.
Nei. Vi skal filme her inne.
Det er trangt, men jeg har en måte å få plass til kamera på.
Ved å spare penger på location, kan vi kjøre på med alt annet.
-Å ja? -Ja.
Jeg har skaffet tre kredittkort, overtrakk dem på én dag.
Jeg kjøpte lys, kameraer og råbra lydutstyr.
Jeg tar helt av, men det blåser jeg i.
Jeg plaprer i vei. Hvorfor er du i Capeside?
Fy søren.
Å være i dette rommet tar meg med til en helt annen tid.
Da fremtiden hadde blanke ark for oss alle.
Rommet har kanskje reist tilbake i tiden,-
-men du og jeg har jo klart oss ganske bra.
På tross av hindringene vi møtte, endte vi opp med å gjøre det vi ville.
Det var jo en stund jeg lekte med tanken på å bli rodeoklovn,-
-men dette er vel greit.
Du har fått til noe. Nå får du til noe for meg.
Jeg ville ikke gått så langt. Du hadde vel klart dette på egen hånd?
Selv om du ikke hadde noe, hadde dette...
Jeg... Jeg mener... Du forstår ikke. Jeg...
Jeg prøver å takke deg.
Bare hyggelig. Men, Dawson,-
-vi visste at du ville klare det. Det var drømmen din.
Du trengte bare å ta en tur i minnenes land.
Ja, det og en produsent med svært god økonomisk sans.
Du får navnet ditt på filmen.
Så-
-nå er du en del av det.
Velkommen til Hollywood,-
-der selv folk som ikke kommer på settet har meningsløse titler.
Unnskyld. Hva ville du snakke om?
Det var...
Bare...
Som produsent har jeg-
-noen tanker om rollebesetning.
Spesielt rollen Pacey, som bærer med seg stort ansvar.
Du lar makten gå rett til hodet på deg.
Jeg må jo nyte det mens jeg kan.
La meg vise deg noen portretter.
Jeg tror ikke disse amatørene vet hva de begir seg ut på.
Nei.
Noen bør advare dem.
Takk.
Har du klipt deg?
Nei. Tretten cm hår forsvant bare. Det var helt sprøtt.
Det er...veldig fransk.
Kom inn. Drosjen har kjørt, så du får ikke dratt.
Vær så snill, Jenny.
Takk.
Du ser bra ut, mamma.
Ikke så Upper East Side-aktig.
Skilsmissen kler deg visst.
Mye bedre enn ekteskapet, iallfall.
Jennifer?
Åpnet du?
Helen.
Hallo.
-Bra begynnelse. -Hva gjør du her?
Jen ba meg komme.
Jeg var så sjokkert at jeg ikke kunne si nei.
Det kan jeg tenke meg.
Jeg skal bare... Kan jeg gå opp med vesken?
Så klart.
Gå i forveien, så kommer jeg straks og hjelper deg til rette.
Greit.
-Jennifer. -Jeg vet det.
Du er bekymret for at vi ikke har nok mat til middag,-
-men det har jeg tatt hånd om.
Ikke prøv deg på hurtigsnakkingen din.
Du hadde ingen rett til å invitere den kvinnen hit.
Den kvinnen... Kan du roe deg og huske at vi er i slekt?
Jeg sa jo at Helen ikke skulle få vite at jeg har kreft.
Kreft.
Poenget er at det er min sak å ta meg av,-
-og det var frekt av deg å fortelle henne det.
Jeg har ikke sagt noe. Det får du gjøre.
Jeg tror heller ikke at hun er noen pokkers Mary Poppins,-
-men hun fortjener å få vite det, og jeg klarer det ikke alene.
Jeg er glad i deg.
Løper hun i disse?
Jeg vet ikke.
Hei, ekkelt. Ekkelt.
Kan du ikke bare bruke internettporno som alle andre?
Må du gå rundt i min romkamerats joggebukser...
-...som om du er hjemløs? -Mamma hadde rett om deg.
Denne snobbeskolen har gjort deg snerpete.
Moren din synes jeg er snerpete?
Skal jeg se etter om jeg har noen i din størrelse?
Disse er helt ok.
-Jeg er Joey. -Romkameraten. Endelig.
Kan du gå bort fra klærne? Sakte.
Hold hendene der jeg kan se dem.
Ok, ok.
Jack skal treffe dekanen-
-for å se om Worthington passer ham eller noe.
Passer deg?
Vet du hvor mange som ville ha drept for å gå her?
Jeg brukte hele high school på å få komme på intervju her.
-Og du... Om det passer deg? -Du blir litt rød.
Jeg vet at det er nytt for deg, men pass deg for Hollywood-barna.
Men Jack er smart. Ikke sant, Jack?
Smart nok til å vite at min integritet utfordres av et par snerpete berter.
Ok, vet du hva? Du må skifte t-skjorte.
Vær flink gutt og rot rundt i sekken din...
-...for vi må knytte bånd. -Jeg følger med på avstand.
-Joey. -Audrey.
Det blir et øyeblikk for Lifetime.
Vi kommer jo til å treffes igjen.
Jeg vet det,-
-men vår tid på akkurat dette rommet er over.
Uansett. Poenget er:
Jeg er så glad i deg, Joey Potter.
Jeg er glad i deg også.
Faktisk så mye at jeg ikke kunne forlate deg uten en avskjedsgave.
Noe til de ensomme sommernettene.
Det hadde du ikke trengt, Audrey. Jeg har ikke...
Det hadde du virkelig ikke trengt.
Jeg hater denne fæle greia, Audrey.
Jeg vet det! Og derfor må du alltid ha den med deg.
For, som meg, virker den først hard og overveldende,-
-men når man gir etter, kan man ikke leve uten den.
Vet du hva jeg har innsett i løpet av vår tid sammen?
At jeg aldri har hatt en skikkelig god venninne.
Og ingen som deg.
Å, Joey.
Ok, Jack. Hva nå?
Tomater.
Når lærte du deg å lage mat?
Hvor vanskelig kan det være? Jeg kan jo lese.
Synd at jeg ikke får vært der og sjekket kokkekunstene.
Du kommer. Nei, jeg skal ikke møte moren min uten deg.
Og det er mer sjokkerende enn hele matlagingsgreia.
-Hvorfor er hun i byen? -Fordi jeg ringte henne.
Det er en lang historie, men det avsløres nok i kveld,-
-og derfor trenger jeg moralsk støtte.
Er ikke CJ vanligvis den moralske delen...
-...av regnestykket? -Jeg trenger hele spekteret...
...av "boy power" i kveld.
Det er derfor jeg ikke vil være der under "treff kjæresten"-greia.
Det er ikke ei "treff kjæresten"-greie.
Det er jo det, men det er ikke det uttrykkelige formålet.
Det er mer ei "farvel, CJ"-greie,-
-for han drar jo til New York i morgen på den master-greia.
Ja, men vi får nok tid til å stirre hverandre i øynene-
-og utdype hva vi betyr for hverandre.
Jeg må bare ta meg av noen ting først.
Snittebønner. Jeg må ha snittebønner.
DET NAVNLØSE DAWSON LEERY-MANUSET
Kom igjen.
Det er perfekt.
Du har et skummelt øye for detaljer.
Jeg får ikke plass i skapet til å leke E.T., men ellers...
...er det perfekt.
Nå som du er her, er det helt riktig.
Du virker jo frisk, Helen.
Du også, mor.
Har du gjort noe med håret?
Det er kanskje litt gråere.
Jennifer har gjort noe med håret. La du merke til det?
Vi har allerede snakket om det.
Jeg har honning på hendene.
Hør her. Hva med å finne et tema som er litt dypere-
-enn hårfrisyrer og været,-
-så går jeg og vasker meg.
Det betyr deg.
Det bør ikke være så vanskelig-
-å ha en samtale med sin egen mor.
Jeg tror problemet er å faktisk ha en samtale.
Det virker som om alt skjer litt for sent.
Hvorfor fikk Jen meg til å komme hit nå?
Hvorfor har vi ventet så lenge?
Jeg har lært at det er nytteløst å angre på fortiden.
Den kan ikke endres.
Man kan like godt leve resten av livet så behagelig som mulig.
Du har blitt myk, mamma.
-Aldri. -Nei, det er fint.
Jeg tror Jen har gjort deg lykkelig.
Hun virker yngre nå enn da hun bodde i New York-
-og løp rundt som en voksen.
En giftig voksen, men likefullt en voksen.
Hadde hun blitt der og drevet på slik hun gjorde...
...hadde hun overkjørt meg helt.
Å, Helen.
Det var ingen magisk forvandling.
Hun trengte bare litt tålmodighet-
-og mangel på offentlig transport.
Det er rart.
Nå som hun ikke trenger meg...
...så trenger jeg henne.
Men ikke så mye som jeg trengte deg.
Jeg kan... Jeg kan aldri gjøre opp for det.
Kjærlige handlinger trenger ikke å gjøres opp for.
Hva om jeg kontaktet deg og trengte din hjelp og støtte?
Du ville vel vært der for meg?
Hvordan kan du spørre om det? Du er moren min. Selvsagt.
I min alder tar man ikke slikt for gitt.
Er alt i orden, mamma?
Er det noe galt med Jennifer?
Jennifer? Å nei.
Nei, Helen. Alt er i orden.
Jeg er vel bare litt overveldet.
Vi må ha mer vann. Jeg går og fyller kannen.
Herregud.
Ekstypen min drikker på dagen. Livet er nok trist uten meg.
Sa du ikke at han jobbet for systemet?
La oss gå og undersøke.
-Hei. -Hei.
Hei.
Av alle barer i verden snubler du inn i denne.
Jeg forfølger deg jo.
Hei, Jack. Hvordan går det?
Hvis dette er greia, så går det ikke så bra.
Jeg må pisse.
De sa at du forsvant en stund.
La oss ikke være kleine ekser, Pacey.
-Jeg var på avrusing i Malibu. -Ok.
-Du ser iallfall bra ut. -Et nyktert liv, min venn.
Hva skjedde med jobben din?
Dette er ikke bare en lang lunsj.
Du var for seriøs for det.
Jeg har revurdert hvordan jeg bruker tiden.
Så du drikker?
-Jeg tenker på det. -Du tenker på...
...å starte på en ond sirkel? Slutt mens leken er god.
-Du er ikke lagd for dette. -Hva? Jeg er god på sirkler.
Apropos det, burde ikke du egentlig unngå slike steder?
Jeg kan ikke gjemme meg for alltid.
Det var jo slik jeg havnet på rehab.
Det er modig av deg. Men du har alltid vært flink med sånt.
Jeg kan være din personlige superhelt.
-Ok. -Hvis du da ikke...
...vil tilbringe dagene med å gjemme deg på slike kneiper.
Hva gjemmer du deg for, Pacey?
Jeg gjemmer meg fra dressen,-
-for den er ond. Fæle ting skjer med den på.
Jeg lot folk tro på meg i et øyeblikk,-
-noe som var dumt, og nå får de virkelig angre på det.
Vet du hva?
Dette er ikke deg. Dette er ditt tidligere jeg.
Kom igjen, Pacey.
Jeg kjenner til slike øyeblikk.
Enten den tøffe virkeligheten eller den deilige nummenheten.
Men vet du hva?
I morgen, når du er nykter igjen, kommer problemet fortsatt til å være der.
Men nå er det et stort, verkende sår,-
-og du er tullingen som satt der og lot det bli verre.
Takk for at du ikke går rundt grøten.
Rart, ikke sant?
Dette rommet var det offisielle møtestedet der vi snakket om dagens hendelser.
Nå er det bare et filmsett,-
-og jeg vet ikke engang hva som har skjedd i år.
Ja.
Jeg håpet på å bare klatre opp stigen-
-og ta tilbake den tapte tiden på magisk vis.
-Hvordan funker det? -Det er ikke så lett.
Nei.
-Kanskje jeg var borte for lenge. -Vel...
...vi får finne ut av det sammen.
Dawson og Joeys forsvunne år.
-Det var ikke lett. -Hva da?
Å ikke snakke med deg.
Kanskje det virket slik.
Og så ble det vel-
-bare en rutine. Enda en ting jeg ikke gjorde.
Som å...
...bruke heroin eller å fyllekjøre.
Jeg er en farlig aktivitet.
Eller tilfeldig sex.
Dawson, i lang tid-
-var du den eneste jeg ville være sammen med.
Og så ble du min eneste énnattsgreie.
-Jeg ville ikke det. -Jeg vet det.
Jeg vet det.
Kanskje det blir enklere i dette rommet.
Å ha det slik. Det er så velkjent...
Det virker sinnssykt å ikke prate sammen.
Og noen ganger er det vanskeligst å si...
...det som virkelig betyr noe.
Hvorfor tror du jeg har brukt årevis på et manus om deg?
-Jeg leste hele på én gang. -Ok.
Ikke tro at jeg ga deg det så du skulle...
-...føle deg tvunget til å være grei. -Hvorfor skulle jeg føle det?
Ja. Hvis jeg ikke får sannheten fra hun som hater meg-
-mer enn noen annen, hvem kan jeg stole på?
Du har alltid vært djevelsk lur.
Vel...
Ja.
Men...
Jeg ville at du skulle lese det, fordi...
Du er den eneste som kan si om jeg fikk det til denne gangen.
Du ble voksen, Dawson.
Du ble voksen.
Jeg ville alltid tro at du var en håpløs drømmer-
-og jeg var den voksne som...
...rømte.
Men jeg rømte ikke egentlig fra noe.
Du forlot jo Capeside. Var ikke det planen?
Jeg klarte ikke å rømme fra meg selv.
Du hadde rett.
Så mye av det jeg kjempet mot, var å bli voksen.
Og i år forsto jeg at det er vanskelig for meg.
Å snakke om sex, å snakke om...
...å stå andre nær.
Og kanskje-
-jeg ikke skal fortape meg.
Det er ikke en del av planen.
Men jeg trodde jo aldri å miste deg var en del av planen heller.
Noen ganger...
...må man miste noen helt-
-før man forstår hva de betyr for deg.
Jeg savnet deg, Jo.
Du fikk det til denne gangen, Dawson.
Jeg savnet oss.
Hvordan møttes du og Jennifer?
-Nei... Jeg er Jack, Mrs. Lindley. -Ja, jeg vet det.
Vel, dette er...
Dette er Jens kjæreste.
-Å, beklager. Er du ikke...? -Nei, jeg er den homofile.
Faktisk så... Vi traff hverandre for noen år siden.
-Du husker meg nok ikke. -Å ja.
Ikke min beste thanksgiving. Jeg var nok full.
Ja. Jeg var iallfall det.
Det var en spøk. Jeg fleipet.
-Jen har høye tanker om deg. -Da har hun nok ikke sagt alt.
Både du og Jack er jo så attraktive,-
-og jeg vet ikke hvordan de homofile ser ut for tiden.
Takk?
-Går du på skole i New York? -Jeg drar faktisk i morgen.
Da må du ringe meg. Jeg kjenner mange unge som-
-kan ta deg med ut på byen.
Parkers, som bor under meg, har to nydelige døtre.
Det holder. Typen min trenger ikke å treffe noen nydelige døtre.
-Vi slår jo ikke opp. -Det er godt å vite.
Jeg forsto nettopp hvem som var kjæresten din.
-Fordi Jack oppfører seg som en kjæreste. -Teknisk sett er jeg jo det.
Ikke teknisk sett. Du ligger ikke med meg.
Er det eneste forskjellen?
Hvem forlater meg for høyere utdanning i morgen?
-Du var glad på mine vegne. -Ja.
Ikke misunn meg den eneste vennen jeg har i ditt fravær.
-Du var jo alltid så populær. -Jeg var tøytete, mamma.
Evie?
Få rumpa di ut hit.
-Onkel Bill, hva...? -Hei, slapp av.
Jeg må prate med denne berta og går ikke før jeg er ferdig.
-Evie! -Kjenner du denne mannen?
Ja, det er CJs onkel Bill. Han og besta hadde en greie.
En greie?
Hva gjør du her, William?
Man forlater ikke bare Bill Braxton-
-og forventer at han skal rulle rundt som en død hund.
Jeg har sjekket deg litt, og vet du hva jeg fant ut?
-Du er full av tullprat. -Bill.
Dette er verken tid eller sted for denne samtalen.
Der har du halve problemet ditt.
Du vil sette alt i tid og rom i båser.
Du gjør deg selv syk, og det er derfor du har kreft,-
-og du ødelegger deg selv.
Mamma.
Er det sant?
Ja.
Ja, Helen, det... Det er sant.
Jeg ville ikke at du skulle finne ut av det på denne måten.
Jeg vil ikke se enda en kvinne-
-jeg elsker gi opp.
Ble du sendt hit for å dø alene med strikkepinnene dine,-
-eller ble du sendt hit for å leve litt?
Du la visst ikke merke til at jeg ikke er alene.
Jeg ser at det er en haug folk her som bryr seg,-
-og selv om du avslo meg, bryr jeg meg også.
Besta, skal du ikke takke Bill for å ha gjort drittjobben for deg?
Jo, takk, Jennifer. Jeg skulle akkurat det.
Visste ingen andre det?
Nei, Bill. Ingen andre visste det,-
-noe som forklarer sjokket i min datters ansikt.
Jeg må si at jeg også er nokså sjokkert, besta.
Hva skjer, Jen? Skulle du ikke fortelle det?
Det var ikke Jennifers ansvar å fortelle deg det.
Det var mitt.
Unnskyld.
-Var det derfor du ringte meg? -Jepp.
Besta sa at hun hadde brystkreft,-
-og det var som om hele verden ble borte,-
-men jeg hadde tusen spørsmål, som for eksempel:
"Hvordan tar jeg meg av henne?" Og: "Hvor mye tid har vi?"
Jeg tror du har rett, Bill.
Du kan ikke være en klippe, besta,-
-for det gjør deg ikke gladere eller bedre,-
-og det gjør ikke livet ditt lettere.
Så jeg tror det beste for deg-
-er å være sammen med familien din.
Jeg er lei for det.
Hva kan jeg gjøre?
Rart at du spurte,-
-for vi har en interessant mulighet her.
Mulighet for hva da?
Å flytte til New York og bo hos mamma.
Ingen krangel eller diskusjon. Jeg vil bare at det skal være ok.
Å, Helen, jeg... Jeg vil ikke tenke på...
-...å trenge meg på... -Det gjør du ikke.
Hun bor fem minutter unna landets beste sykehus.
Det er ikke å trenge seg på.
-Men jeg... -Nei.
Det går bra, mamma.
Hun har rett.
-Tenk at det ble så sent. -Da du kom over...
...forventet du visst ikke å snakke hele ettermiddagen.
-En hyggelig overraskelse. -Men jeg har fortsatt et stort problem.
-Hva da? -Det samme som alltid:
Å finne en som kan spille deg.
Pacey.
Jeg visste ikke at du var hjemme.
Jeg hadde ikke tenkt det, men jeg må snakke med deg.
-Er det greit, Dawson? -Ja, så klart.
Vi... Vi sees vel i morgen?
-Avtale. -Greit.
Du kan jo bli her en stund, Jo,-
-for du får jo høre om det før eller senere.
Hva foregår? Er alt i orden?
Vi hadde akkurat blitt venner igjen. Synd å ødelegge det.
Hva prater du om? Hva kunne ødelegge det?
Penger. Penger kunne ødelegge det.
Hva skjedde?
De er borte.
Pengene dine er borte, og pengene mine, pengene til en fyr på Long Island.
Hva mener du med "borte"?
-Det var alle pengene mine. -Jeg vet det,
og jeg sverger på at jeg trodde at Stepatech kom til å ta av.
Ja, selvsagt.
Ellers ville du jo hørt på at jeg ba deg selge.
-Jeg prøvde å gjøre det rette. -Pokker, Pacey. Dette...
Du prøver alltid å gjøre det rette.
Du vil så gjerne være helten-
-at du ikke ser alle delene av puslespillet.
Dawson, du kom til meg med drømmen din fordi du trodde-
-at jeg kunne få til noe.
Og så kommer vi tilbake til-
-at jeg lurte deg?
La oss holde oss til emnet, ok?
Vi kan løse problemet ved å gå inn, roe oss ned-
-og snakke om det.
Snakk løser ikke dette, Joey.
-Hva snakker du om? -At det ikke handler om penger.
Greit. La oss snakke om hva som egentlig står på spill.
Jeg ser ingen grunn til å dra frem ting fra fortiden-
-for å fylle tiden, Pacey.
La oss huske én ting.
Det mellom deg og Dawson gjelder forretninger,-
-og vi må huske å holde det slik.
Hun har rett. Det er forretninger.
For vi har ikke vært bestevenner på lenge.
Nei, det har vi virkelig ikke.
Vil du vite hvorfor vi ikke er venner, Pacey?
Det er ikke det med Joey, selv om det snudde verden på hodet.
Det er fordi jeg forsto at du ikke hadde vært vennen min-
-på ganske lang tid. Da du gjorde oss til konkurrenter...
Gjorde jeg oss til konkurrenter?
Nei. Nå omskriver du historien, Dawson.
Jeg husker at bestevennen min hadde et valg,-
-og valgte å vende meg ryggen.
Hadde du ikke satt oss opp mot hverandre, ville du sett at vi to er ganske like.
Spar meg for prekenen. Jeg går ikke med på at våre verdener-
-ligner på hverandre.
-Du er sint fordi jeg brøt ut av min. -Brøt ut av din? Hvordan?
Ved å jobbe med noe du ikke er interessert i?
Du tjente penger. Gratulerer. Du imponerte oss alle.
Hvordan våger du? Du vet ingenting om meg.
Jeg var flink til jobben min.
-Hvorfor er jeg blakk da? -Sånn er livet!
Jeg valgte ikke det!
Jeg har mistet så godt som alt! Hva vil du ha fra meg?
Gjør det deg glad at du er på topp igjen?
Du likte alltid å bestemme,-
-så var det dette du ville? Er det greit nå?
Du vil ikke kjenne meg, Pacey.
Du avskrev meg for lenge siden.
Å ja?
Virkelig? Da vi var bestevenner?
Da vi var brødre?
Var jeg ute hver gang du prøvde å ringe meg de tre siste årene?
Kan dere slutte nå?
Jeg orker ikke stå her og høre på dere drive på sånn.
Jeg ville ikke miste pengene dine.
Jeg visste ikke at det kom til å skje.
Jeg er lei for det.
Det er jeg også.
Dette...
Dette var vel bare en stor feil helt fra begynnelsen av.
Ok.
Går det bra, Pace?
-Du trenger ikke gjøre dette. -Hva da?
Sitte her med meg.
Du vil heller være inne med Dawson,-
-så gå heller til ham og hjelp ham å slikke sårene.
Ting forandrer seg visst aldri her.
Nei.
Dette er roller vi er ment å spille.
Nei, Pace. Dette er roller vi har valgt å spille.
Se på oss her ute på brygga,-
-foran det samme huset vi har hjemsøkt i årevis.
Vi er bare spøkelser.
Og ærlig talt-
-tror jeg ingen husker hva de er sinte på lenger.
Jeg er ikke så sikker på det.
Hvis jeg ville inn igjen, Pacey,-
-hadde jeg gått for lenge siden.
Kjenner du meg egentlig?
Jeg vil ikke at du skal sitte og synes synd på meg.
Jeg synes ikke synd på deg. Jeg føler med deg, Pacey.
-Ser du ikke forskjellen? -Jeg vet ikke.
For vi to har hatt en svært forvirrende tid.
Spesielt i det siste.
Ok.
Og uansett hvor høyt jeg elsker deg eller hvor lenge jeg blir hos deg,-
-vil du bare huske øyeblikkene da jeg går.
Det må du gi meg,-
-for det er mitt livs mest smertefulle øyeblikk.
Fordi du ber om det.
Beklager. Du gjør det.
Du har brukt så mye av livet på å forvente det verste-
-at du ikke legger merke til når folk er glad i deg.
Og folk er ofte glad i deg, Pacey.
Vel, med all respekt å melde, Jo...
...gikk bestevennen min akkurat sin vei.
Men det er ikke det verste. Det verste er-
-at han ikke har kjent meg på tre år. Forklar det for meg.
Hvordan gjør det meg til en med støttenettverk?
Du har jo en som sitter her hos deg.
Men det er jo ikke nok. Ikke før du lar det være det.
I hvilken verden har jeg deg?
Bare fordi jeg ikke passer inn slik du vil,-
-betyr ikke det at det ikke er plass til meg.
Gjør det vel?
-Dette er ikke din kamp, Joey. -Du har rett.
Du har rett. Det er ikke min kamp.
For den har vært over lenge, Pacey.
Og det er opp til deg å gjøre det godt igjen.
Jeg vet ikke hvordan man gjør det godt igjen.
Det må du finne ut av.
Det er greia med spøkelser.
Det sies at-
-de ikke forsvinner før de har funnet fred med det de gjorde.
Hei.
Så...
Alle smålige stikk om når du skulle fortelle det...
-...utgår vel? -Gi deg.
Du vet jeg elsker å klage i ettertid.
Jen, du... Du må forstå at-
-du og besta er familien min.
Jeg vet det.
Husker du da jeg kom til deg etter at besta sparket meg ut?
Hvordan kan jeg glemme det? Det var da du ble heksa mi.
Vi er familie. Det endrer seg ikke.
Jeg tilgir dere aldri hvis dere får meg til å gråte.
Besta.
Jeg er lei for det.
Jack.
Ikke synes synd på meg.
Bare tro på meg.
Det er det jeg trenger.
Jeg lover å besøke dere så ofte jeg kan.
-Det blir ikke nødvendig. -Ok.
Du tror vel ikke at Jennifer og jeg-
-kommer til å la deg drive på på egen hånd?
-Hva snakker du om? -Hva?
Datteren min subber rundt i huset hun fikk etter skilsmissen,-
-og jeg tror vi trenger en mann i huset.
Du må jo dele rom med Jennifer...
Gi deg, besta. Jeg mener...
Jeg kan jo ikke bare dra herfra.
Jeg har jo ting på gang.
Skal jeg liksom snylte på dere resten av livet?
Absolutt ikke. Du må jobbe for kost og losji.
-Hva holder deg her, Jack? -Ja, hva holder deg her, Jack?
Beantown har vel aldri hatt noe tak på deg.
Du kan være likegyldig student overalt, og Boston Bay suger.
Ja, Boston Bay suger. Det...
Det var derfor jeg sa at vi burde ha dratt til New York.
Der hører du. Du har sagt det hele tiden.
-Vel? -Ja, kom igjen.
Dette stedet setter ikke pris på din fantastiske homofili.
-Hva sier du? -Ja, hva sier jeg?
Hva sier man? Man sier...
Man sier: "Hvordan kan jeg avslå å bo-
-sammen med tre generasjoner gærninger på Upper West Side?"
Det sier jeg.
-Er du klar for dette? -Ja.
Bare ikke nevn noe rart om barndommen min eller noe.
Hvis jeg skal selge deg, må jeg jo utnytte deg.
-Bare kom deg opp. -Ok.
Nestemann-
-er ei jente som er meg nær og kjær,-
-eller iallfall bor like ved meg.
Hadde jeg vært kvinne, ville jeg vært Audrey Liddell.
Den tøffeste blondina jeg kjenner. En stor applaus.
-Hurra. -Audrey!
-Kom igjen. -Få høre.
Takk.
Undertekst oversatt av: John Friberg