У найславетніші свої часи Римська імперія простягалася
від пустель Африки до кордонів Північної Англії.
Понад чверть населення усього світу жили і вмирали
під час правління цезарів.
Взимку 180-го року нашої ери 12-літня боротьба
імператора Марка Аврелія проти варварів
добігала кінця.
Лише один форпост стояв на заваді повній перемозі імперії
і не дозволяв миру запанувати на всій її території.
ГЕРМАНІЯ
-Генерале. -Генерале.
Генерале.
Вперед!
Голодні й злі.
-Досі нічого? -Жодних ознак.
-І давно вже його немає? -Близько двох годин.
-Вони будуть битися, генерале? -Скоро дізнаємося.
Воїне, був наказ перемістити катапульти ближче.
-Задалеко стоять. -Аж ніяк.
-Небезпечно для кавалерії. -Припустимо. Згоден?
Вони кажуть «ні».
Стій!
Хай знають, що їм кінець.
Ти знав би, Квінте?
А я?
-Сила і честь. -Сила і честь.
Сила і честь.
За моїм сигналом...
влаштуйте пекло.
ТРЕТІЙ ЩАСЛИВИЙ ЛЕГІОН
Зарядити катапульти.
Піхоті готуватися до наступу.
-Лучники готові. -Лучники!
-До бою! -До бою!
Браття!
-Максимусе! -Максимусе!
За три тижні я збиратиму свій урожай.
Уявіть, де будете ви...
і так і станеться.
Тримайте стрій! Не відступайте від мене!
Якщо опинитеся самі...
у зеленому полі і сонце сяятиме вам в обличчя,
не бійтеся.
Бо це — Рай...
а ви — мертві!
Браття...
наші діяння...
запишуть на скрижалях історії.
-Заряджай! -Заряджай!
Заряджай!
Катапульти готові до бою!
Лучники, паліть!
-Паліть! -Паліть!
Лучники, готуйсь!
-Готуйсь! -Готуйсь!
Вогонь!
Піхото, вперед!
Тримайте стрій!
Готуйсь! Вогонь!
Вогонь!
Заряджай!
Тримайте стрій!
Готуйсь! Вогонь!
За мною!
Хай живе Рим!
-Хай живе Рим! -Хай живе Рим!
Хай живе Рим!
П'ЯТНАДЦЯТИЙ ЗАГІН ПРЕТОРІАНЦІВ
Він справді помирає?
Ось уже десять років.
Якби не помирав, за нами б не послали.
Може, він скучив.
А сенатори?
-Зборів не було б, якби... -Коммоде.
Ми два тижні в дорозі. Від твоїх інтриг
мене вже нудить.
Він прийняв рішення.
Оголосити наступника.
Мене.
І коли він...
тоді...
я вшаную його з почестями, гідними його величі.
Наразі я хочу одного —
прийняти гарячу ванну.
Ваша високосте?
Ми майже приїхали, владарю.
-Ваша високосте. -Де імператор?
На фронті, правителю. Уже 19 днів.
Ми досі приймаємо поранених.
Коня.
Володарю.
Поцілуєш?
Ти вкотре довів свою хоробрість, Максимусе.
Сподіваюся, це востаннє.
Вже немає кому битися.
Битися завжди є кому.
Як мені віддячити найкращому генералові Риму?
Відпустіть додому.
Додому.
Це шана вам, цезарю.
Ні, це тобі, Максимусе. Тобі.
Що я пропустив? Я пропустив бій?
Ти пропустив війну.
Вітаю, батьку.
Я пожертвую сто биків, щоб вшанувати тебе.
Пожалій биків.
Вшануй Максимуса. Це він виграв бій.
-Генерале. -Ваша високосте.
Рим вітає тебе, а я обіймаю тебе, як брата.
Давно не бачились, друже.
-Ваша високосте. -Батьку.
Зіприся на руку.
Думаю, мені вже...
час іти.
Стільки віддати...
за славу імперії.
Неймовірна битва.
-Генерале. Ще не вмер? -Ще не вмер.
-У богів є почуття гумору. -Боги тебе люблять.
-Валерію. -Назад у казарми, генерале? Чи до Риму?
Додому. До дружини, до сина, по врожай.
Максимус збирає врожай. Це якось важко уявити.
Знаєш, Квінте, гній відмити легше за кров.
-А ось і він. -Ваша високосте.
Сенатор Гай, сенатор Фалькон.
Стережіться Гая. Він так наллє вам у вуха меду,
що ви й уві сні кричатимете:
«Республіка!»
А чом би й ні? Рим почався з республіки.
Так, і в республіці влада належить сенату.
Але сенатор Гай, звісно, не цього хоче.
А ви за кого, генерале? За імперію чи за сенат?
Воїн має одну перевагу — він може подивитися ворогові в очі, сенаторе.
За вами — ціле військо, ви цілком могли би піти у політику.
Я вас попереджав. А тепер я вас врятую.
Максимус.
Такі сміливці будуть мені потрібні.
Чим можу стати у пригоді, Ваша високосте?
Ти знаєш, як це — керувати.
Ти віддаєш накази,
їх слухаються і виграють бій.
А ці сенатори знають лише інтриги, лестощі та зраду.
Ми мусимо врятувати Рим від політиків.
Можна на тебе розраховувати, коли настане час?
Щойно ваш батько мене відпустить, я їду додому.
Додому? Що ж, ти на це заслужив.
Не розслабляйся. Можливо, скоро я тебе покличу.
До речі, Луціла тут. Ти знав?
Вона тебе не забула.
Ти тепер — видатна людина.
Якби ж ти народилася чоловіком.
Який з тебе був би цезар!
Батьку.
Ти була б сильною.
Цікаво...
чи справедливою?
Я була б тим, ким ви мене навчили.
Як ти доїхала?
Довго. Незручно.
Навіщо я приїхала?
-Ти маєш допомогти мені. Це щодо брата. -Звісно.
Він любить тебе. Завжди любив.
І...
ти йому потрібна.
Як ніколи досі.
Досить про політику.
Вдамо, що ти — любляча донька...
а я — справний батько.
Приємна вигадка, еге ж?
-Доброго ранку! -Доброго.
Мені треба ще троє коней.
Два! Три!
Чотири! Раз! Два!
Ви посилали по мене?
-Цезарю? -Скажи мені, Максимусе.
Навіщо ми тут?
Заради слави імперії.
Авжеж.
Так, це я пам'ятаю.
Бачиш цю карту, Максимусе?
Цей світ створив я.
Двадцять п'ять років...
я завойовував, проливав кров, розширював кордони імперії.
Відколи я став цезарем, я знав чотири роки без війни.
Чотири роки миру з двадцяти. І заради чого?
Від мене лише війни.
І більше нічого.
-Цезарю, ваше життя... -Будь ласка, не називай мене так.
Проходь. Прошу.
Сідай.
Поговорімо.
Як чоловік з чоловіком.
Максимусе...
говори.
П'ять тисяч моїх людей мерзне у болоті.
Три тисячі — стікають кров'ю.
Дві вже не повернуться.
Я не вірю, що вони билися і гинули марно.
-То за що вони билися, Максимусе? -Вони билися за вас!
-І за Рим. -А що таке Рим, Максимусе?
Я багато де побував.
Решта світу — це варвари, жорстокість і неуцтво. Рим — це світло.
Але ти там не був.
Ти не бачив, яким Рим став.
Я помираю, Максимусе.
Наприкінці життя кожен хоче бачити, що жив недаремно.
Що про мене казатимуть майбутні покоління?
Охрестять мене філософом? Воїном?
Тираном?
Чи імператором, який повернув Риму його сутність?
Рим колись був лише мрією.
Та й мріяли про нього пошепки.
Скажеш уголос — і мрія розсиплеться.
Отака крихка мрія.
І я боюся, що цієї зими він не переживе.
Максимусе...
Тож поговорімо пошепки. Віч-на-віч.
Ти маєш сина.
Розкажи про дім.
Він стоїть на пагорбах.
Скромний будинок.
Рожевий камінь, пригрітий сонцем.
Город, що пахне травами вдень...
і жасмином уночі.
При воротях — висока тополя.
Інжир, яблука, груші. Ґрунт чорний, як волосся моєї дружини.
Виноград на півдні, оливи на півночі.
Дикі поні дражняться з моїм сином. Він теж хоче бути поні.
-Коли ти востаннє був удома? -Два роки, 264 дні й один ранок тому.
Я тобі заздрю, Максимусе.
Це чудовий дім.
Вартий бою.
У мене до тебе буде
одне прохання, перш ніж підеш додому.
Що накажете, цезарю?
Я хочу, щоб ти став римським протектором по моїй смерті.
Я дам тобі владу заради єдиної мети:
повернути її римському народові.
А ще — здолати корупцію, яка його спаскудила.
Чи приймеш ти цю велику честь, яку я на тебе покладаю?
З усією повагою, ні.
Максимусе...
саме тому це маєш бути ти.
Це має бути префект, сенатор, хтось, хто знає Рим.
Розуміється на політиці.
Але тебе ця політика не зіпсувала.
-А Коммод? -Коммод — нечесний чоловік.
Ти це давно знаєш.
Коммод не вміє правити. Йому не можна давати владу.
Я хотів би, щоб моїм сином був ти.
Коммод прийме моє рішення.
Він знає, як тобою захоплюється військо.
-Мені потрібен час, правителю. -Звісно.
Сподіваюся, до заходу сонця ти визначишся.
Прийми мене за батька.
І принеси ще одну ковдру.
-Тепер ти — батьків улюбленець. -Ваша високосте.
-Не завжди так було. -Дещо змінюється.
Дещо.
Але не все.
Максимусе, стій.
Покажи мені своє обличчя.
-Ти засмучений. -Я втратив багато людей.
Чого хотів мій батько?
Благословити мене на добру дорогу.
Брехня.
Я знаю, коли ти брешеш, бо ти не вмієш брехати.
-Ніколи не вмів так добре, як ти. -Так.
Але ти ніколи не мусив.
Вояцьке життя — простіше.
Думаєш, я безсердечна?
Думаю, у тебе талант виживати.
Максимусе, ну що ти.
Тобі аж так гидко мене бачити?
Ні, я втомився, бо щойно з війни.
Тобі болить, що мій батько так ослаб.
Коммод сподівається, що на днях його оголосять наступником.
Ти служитимеш братові так, як і батькові?
Я завжди служитиму Римові.
А знаєш...
Я завжди згадую тебе в молитві.
Так. Я молюся.
Співчуваю через твого чоловіка. Я оплакував його.
-Дякую. -Чув, що у тебе син.
Так, його звати Луцій.
Йому скоро буде вісім.
Моєму також скоро вісім.
Дякую за молитви.
Прошу у предків, ведіть мене.
Мамо, прийди до мене, сповісти, що мені Бог готує.
Батьку, захисти моїх дружину і сина своїм мечем.
Скажи: я живу, щоб знову їх обійняти.
Шаную вас, предки мої...
І житиму чесно, як ви мене вчили.
Цицероне.
Генерале.
Скажи, важко тобі робити свою роботу?
Часом я роблю те, що люблю.
Решту часу роблю те, що мушу.
Навряд чи ми повернемося додому.
Ти готовий вірно служити Римові?
Так, батьку.
Ти не станеш імператором.
Який мудріший, старший муж посяде трон?
Я передам владу Максимусові...
і він правитиме...
доки сенат знову не буде готовий взяти владу на себе.
Рим знову стане республікою.
-Максимусові. -Так.
Моє рішення розчаровує тебе?
Якось ви написали мені...
Назвали чотири головні чесноти.
Мудрість, справедливість...
сила духу...
і стриманість...
Я знаю, що жодної з них не маю.
Але я маю дещо інше, батьку.
Амбітність.
Це — чеснота, якщо з нею досягнеш успіху.
Винахідливість. Хоробрість.
Хай не на полі бою, але...
хоробрість буває різною.
Відданість роду...
і вам особисто.
Але моїх чеснот у списку не було.
І тоді я зрозумів, що не годжуся вам у сини.
О, Коммоде...
це не так.
В обличчях усіх богів я шукав...
можливості сподобатися вам.
Щоб ви мною пишалися.
Одного доброго слова...
одних справжніх обіймів...
одного міцного притиску до грудей...
вистачило б, щоб осяяти моє серце сонцем на тисячу років.
Чому ви мене так ненавидите?
Адже все, що я хотів...
бути таким, як ви...
Цезарю.
-Батьку. -Коммоде.
Ти негідний син лише тому...
що я — негідний батько.
Підійди.
Батьку.
Я перерізав би цілий світ...
заради вашої любові!
По тебе послав імператор. Терміново.
Плач зі мною, брате.
Батько мертвий.
Як він помер?
Лікарі кажуть, безболісно.
Заснув і не прокинувся.
Батьку.
Імператор благає тебе про вірність.
Візьми мою руку.
Я двічі не пропоную.
Квінте.
Аве, цезарю.
Треба поговорити з сенаторами. Збери їх.
-Збуди Гая і Фалькона. -Гай і Фалькон.
-Меч. -Меч.
Максимусе. Будь обережний. Це було необачно.
-Необачно? Імператора вбили. -Імператор помер своєю смертю.
-Чому ти озброєний? -Вартові!
Не опирайся, Максимусе.
Пробач. Наказ цезаря.
Скачіть до світанку...
-а тоді стратьте його. -Квінте, поглянь на мене. Поглянь!
Пообіцяй, що подбаєш про мою сім'ю.
Побачиш свою сім'ю на тому світі.
На коліна.
Батьку, захисти моїх дружину і сина.
Скажи: я живу, щоб знову їх обійняти.
Хоч вбийте мене гідно.
Дайте померти як воїну.
Часом лезо примерзає до піхов.
Преторіанцю!
-Коли ти востаннє був удома? -Два роки, 264 дні й один ранок тому.
Батьку, захисти дружину і сина своїм мечем.
Я житиму чесно, як ви мене вчили.
Скажи: я живу, щоб знову обійняти жінку і сина,
і захистити, бо все решта — пил, ніщо.
Я живу, щоб знову їх обійняти...
бо все решта — ніщо.
Тату!
Не вмирай.
-Ти ще зустрінешся з ними. -Ні!
Але не зараз.
Ні. Вони очистять. Сам побачиш.
Не вмирай.
Тебе згодують левам.
Їм вони цінніші за нас.
Краще?
Чиста. Бачиш?
РИМСЬКА ПРОВІНЦІЯ ЗУККАБАР
Проксимо!
Старий друже.
Кожен день — чудовий, коли ти тут.
Але сьогодні — особливо щасливий день для тебе.
Жирафи, яких ти мені продав,
не спарюються.
-Що? -Тільки ходять, пасуться,
але не спарюються.
Ти продав жирафів...
однієї статі.
-Віддавай гроші. -І не мрій.
-Я зроблю тобі велику знижку. -На що?
Бачив мою нову худобу? Ходи, подивися.
Хто з них підходить для боїв? Мій поєдинок уже скоро.
Хтось добре б'ється, хтось добре вмирає.
-Тобі, гадаю, і ті, і ті потрібні. -Вставай!
Ремесло?
Я був мисливцем.
Ні, я купив його на соляній шахті у Карфагені.
Сядь.
Тавро легіонера.
-Дезертир. -Може бути. Хіба це важливо?
-Він іспанець. -Я візьму шістьох.
-Даю тисячу. -Тисячу?
Сам цей нумідієць коштує дві.
Ці раби — гниль.
Це просто запах.
Ні, зачекай.
Поторгуймося.
Даю тобі дві тисячі...
і чотири за звірів.
А за «старого друга» — разом п'ять.
Ворушіться! Я додому поспішаю!
Я — Проксимо.
На ці останні дні ваших нікчемних життів
я стану для вас ріднішим за ваших
сучих матерів, з чиїх утроб ви повилазили
на цей світ.
Я не платив за вас, щоб стати вам другом.
Я заплатив, щоб нажитися на ваших смертях.
Ваші матері були з вами на початку...
а я буду при вас наприкінці.
І коли ви помрете, а ви помрете напевно...
вашу смерть супроводжуватимуть...
Ґладіатори...
Вітаю вас.
-Червоний. -Червоний.
Жовтий.
Добре.
-Червоний. -Червоний.
Іспанець.
Наразі досить.
Він ще себе покаже.
Наступний.
Іспанцю.
Чому ти не б'єшся?
Нам усім треба битися.
Це тавро твоїх богів?
Вони не розлютяться?
Боги обрали тебе.
Червоний — колір богів.
Молися, щоб допомогли.
Хтось із вас думає, що не битиметься.
А хтось — що не вміє.
Усі так кажуть...
доки не опиняться там.
Чуєте?
-Вбий! -Вбий!
Всадіть його в тіло суперника.
Вам поплещуть, вас полюблять.
А ви...
можливо, полюбите їх...
за це.
Зрештою...
усі ми смертні.
Шкода, що не можемо вибирати смерть,
але можемо зустріти свій кінець...
так, щоб нас пам'ятали...
воїнами.
Ліворуч — беріть щити!
Праворуч — беріть мечі!
-Вбий! -Вбий!
По парах, червоний з жовтим.
Наступний!
Ворушіться!
Узурпатор!
СЕНАТ І ЛЮДИ РИМУ
-Геть! -Ти нам не цезар, Коммоде!
Він в'їхав у Рим як завойовник.
-Але що він завоював? -Дай йому час, Гракху. Він юнак.
Гадаю, він служитиме на славу.
Римові чи тобі?
Біжи до мами, Луцію. Їй сподобається.
-Луцію! -Мамо!
Аве, цезарю.
Сенатори.
Рим вітає нового імператора.
Вірнопіддані раді вас вітати.
Дякую, Фальконе.
Сподіваюся, на вірнопідданих не надто витратилися.
-Цезарю. -Гракху.
Рим тішиться вашим приїздом, цезарю.
Багато справ тут потребують вашої уваги.
До порядку, будь ласка!
До вашої уваги, цезарю, сенат підготував низку паперів...
націлених на боротьбу з проблемами міста...
починаючи з санітарної очистки грецького кварталу.
Там уже вирує чума.
Тому, якщо цезар...
Хіба не бачиш, Гракху?
У тім-то й річ.
Мій батько витрачав увесь свій час
на мудрі книги і філософію.
Він ночами сидів за манускриптами сенату.
А про народ увесь цей час ніхто й не думав.
Але ж сенат і є народ.
Тут обрані серед народу говорять від його імені.
Сумніваюся, що народ має такі харчі як ти, Гракху.
Чи таких наложниць як ти, Гаю.
Гадаю, я розумію свій народ.
У такому разі хай милостивий цезар навчить нас.
Він-бо такий досвідчений правитель.
Це зветься «любов».
Я — батько народу.
Народ — мої діти.
Я притулю їх до грудей і обійму їх...
Чи обіймали ви тих, хто вмирав від чуми, правителю?
Ні, але якщо ще раз мене переб'єш...
то обійматимеш їх ти.
Сенаторе, мій брат втомився з дороги.
Дайте мені ваш список.
Цезар виконає усі вимоги Риму.
Ваше щонайласкавіше слово для мене — закон.
Хто вони такі, щоб мене повчати?
-Коммоде, сенат має свою вагу. -Яку вагу? Вони тільки теревенять.
Мають бути лише...
ти, я і Рим.
Навіть не думай. Сенат завжди був і буде.
Рим змінився.
Імперії потрібен імператор.
-Звісно, але залиш людям їхні... -Ілюзії?
Традиції.
У війні проти варварів мій батько...
нічого не досяг, він сам так казав. Але його полюбили.
Перемоги завше в ціні.
Але чому?
Народ не бачив битв.
Яке їм діло до Германії?
Їм є діло до величі Риму.
Велич Риму.
Що ж це таке?
Це — ідея.
Велич...
-Велич — це бачення. -Саме так. Бачення.
Розумієш, Луціло,
я дам народові бачення Риму, і за це мене полюблять.
А невдовзі забудуть нудні нотації купки висохлих дідків.
Я дам людям найвидовищніше видовище.
ҐЛАДІАТОРСЬКІ БОЇ
Вино для ваших сухих горлянок! Червоне і біле!
Ігри.
Сто п'ятдесят днів ігор.
-А він розумніший, ніж я думав. -Та ну.
Увесь Рим сміявся би з нього,
якби не боявся його преторіанців.
Страх і подив — могутня комбінація.
Думаєш, люди на таке клюнуть?
Думаю, він знає Рим.
Рим — це юрба.
Покажи їм фокус — і завоюєш їхню увагу.
Відбери свободу — вони й далі тішитимуться фокусам.
Серце Риму —
це не мармурові колони сенату. Це пісок Колізею.
Він дасть їм смерть...
і його за це полюблять.
-Іспанець! -Іспанець!
-Іспанець. -Іспанець.
Іспанець.
-Іспанець. -Іспанець.
Іспанець.
Вам що, не весело?
Вам не весело?
Хочете веселощів чи як?
Іспанець!
-Іспанець! -Іспанець!
Чого ти хочеш?
Дівчину?
Хлопця?
-Ви посилали по мене? -Посилав.
Ти добрий боєць, Іспанцю, але недостатньо.
-Ти міг би бути майстром. -Мені наказано вбивати, я вбиваю.
Цього досить.
Досить для провінції, але не для Риму.
Юний імператор...
влаштовує низку ґладіаторських боїв, щоб ушанувати пам'ять свого батька.
Марка Аврелія.
Це цікавий збіг...
бо саме Марк Аврелій...
мудрий, видатний Марк Аврелій
ці бої заборонив.
І, нарешті, після п'яти років злиднів
і поневірянь по блохастих селах...
ми повертаємося у нашу колиску —
Колізей.
Бачив би ти Колізей, Іспанцю.
П'ятдесят тисяч римлян
стежать за кожним порухом твого меча, чекаючи
на смертоносний удар.
Ця тиша перед ним...
ці вигуки опісля...
Зринають...
Зринають як...
Як буревій.
Ніби ти — сам Бог грому.
Ви були ґладіатором?
Так, був.
Ви вибороли свободу?
Давним-давно, імператор...
подарував мені рудис. Дерев'яний меч.
Символ свободи. Він...
Він торкнувся ним мого плеча, і я став вільним.
Ви знали Марка Аврелія?
Я не казав, що знав його. Він торкнувся мого плеча.
Чого я хочу?
Я хочу постати перед імператором,
як і ви.
Тоді слухай.
І вчися.
Я був найкращим не тому, що швидко вбивав.
А тому, що юрба любила мене.
Завоюй юрбу...
і завоюєш свободу.
Я завоюю юрбу.
Дам їм те, чого вони не бачили зроду.
Тоді, Іспанцю, ми поїдемо до Риму разом...
проллємо кров...
і повії смоктатимуть нас аж до знемоги,
доки не впадуть, знесилені. І тоді...
коли смертей буде вдосталь,
можливо, ти здобудеш свободу.
Ось, вдягнеш оце.
Це десь отам.
Моя країна...
мій дім.
Моя дружина готує їжу.
Мої доньки несуть з річки воду.
Чи побачу я їх?
Думаю, не судилося.
А віриш, що побачиш їх по смерті?
Мабуть, так.
Але, врешті...
Я помру скоро.
А їм ще довго жити.
Доведеться чекати.
Але ж ти чекатимеш?
Звісно.
Бачиш...
моя дружина...
і мій син...
вже чекають на мене.
І ти побачиш їх.
Але не зараз.
Не зараз...
-Хіба що... -Не зараз.
Ще ні.
Он! Он він!
На вихід!
Ворушіться! На вихід!
Радий бачити, старий друже.
Благослови мене.
Ти таке колись бачив?
Не думав, що таке можна збудувати.
Завоюй юрбу.
Всередину! Хутко! Заходьте!
Він так міцно спить, бо його люблять.
Ходи спати, брате. Вже пізно.
Я зроблю Рим дивом з усіх див.
Такого Гракх і його друзі не розуміють.
Мої бажання аж розпирають мене.
Коммоде, випий оце.
Я думаю, час настав.
Час оголосити про розпуск сенату...
на іграх на честь батька.
Як гадаєш?
Народ готовий?
Гадаю, тобі треба відпочити.
Підеш зі мною?
Досі боїшся темряви, брате?
Досі.
Як завжди.
-Залишся зі мною. -Ти ж знаєш, що не залишуся.
Тоді поцілуй мене.
Спи, брате.
Вперед!
Візьми мене.
Ну гаразд, досить.
Хай імператор як хоче, а я не жертвуватиму
найкращими.
Юрба хотіла боїв, тож імператор дав їм бої.
-Ось тобі Карфагенська битва. -Карфагенська різанина.
Чого б вам не позбирати жебраків і злодіїв по тюрмах?
Це ми вже робили.
Якщо хочеш, щоб я віддав найкращих ґладіаторів імперії, —
плати вдвічі більше.
Бери, що дають, бо скасують контракт.
Не подобається?
Тоді забирайся у ту смердючу діру, звідки прийшов.
Кассію, будь ласка!
Ґладіаторе, це тебе називають Іспанцем?
Так.
А казали, що ти велет.
Що можеш розбити чоловічий череп однією рукою.
Чоловічий? Ні.
А ось хлопчачий...
-А в Іспанії добрі коні? -Одні з найкращих.
Це Ардженто...
а це — Скарто.
То були мої коні.
Їх у мене забрали.
Ти мені подобаєшся.
Я вболіватиму за тебе.
-Тобі можна дивитися? -Дядько каже, це додасть мені сили.
-А що каже твій тато? -Мій тато помер.
Паничу Луцію, вже час.
Я маю йти.
Тебе звати Луцій?
Луцій Вер, на честь батька.
Нижче!
Клавдію!
-Так? -Ще щитів!
Слухаюсь.
Коли увійде імператор...
підніміть зброю, привітайте його і говоріть.
Стійте до нього обличчям, не повертайтеся спиною.
Йдіть і помріть з честю.
Аве, могутній цезарю!
-Цезар! -Цезар!
Ті, хто йдуть на смерть, вітають тебе!
Сьогодні...
ми повертаємося до давнього звичаю...
щоб відтворити для вас падіння великого Карфагена!
На безплідній рівнині Зами...
стояло непереможне військо...
варвара Ганнібала.
Жорстокі найманці та воїни усіх диких народів
жадали лише безжального...
знищення...
і завоювання.
Ваш імператор...
радий представити вам...
варварську орду!
Хто тут служив у війську?
Я був з вами при Віндобоні.
Ти мені допоможеш.
Хто б не вийшов з воріт,
ми виживемо лише пліч-о-пліч.
Зрозуміло?
Будемо разом — зможемо вижити.
Імператор радий представити вам легіонерів Сципіона Африканського!
На смерть!
-Вбий! -Вбий!
Пліч-о-пліч!
Разом!
У колони уступами! Уступами!
-Скоро всім твоїм кінець. -Тут без шансів.
Зімкнути щити! Пліч-о-пліч!
Триматися!
Оборона!
Щільно!
Молодці!
Оборона!
Униз!
Так!
Хаґене!
Ця колона — до колісниці! Ця колона — зі мною!
Хутко!
-Туди! -Мерщій!
Максимусе!
-В одну колону! -В одну колону!
Ми перемогли!
Я в історії не дуже, Кассію,
але варвари ж наче програли Карфагенську битву?
Так, володарю.
-Пробачте, владарю. -Та ні, я люблю несподіванки.
Хто він?
Його називають Іспанцем.
-Думаю, нам варто познайомитися. -Слухаюсь.
Слава варварам!
Вперед! Зброю напоготові!
Киньте зброю.
Ґладіаторе, імператор хоче зустрітися з тобою.
Служу імператорові.
Підведися.
Ти заслужив цю славу, Іспанцю.
Я не знаю ґладіатора, рівного тобі.
А цей юнак наполягає, що ти — переродження Гектора. Чи Геркулеса?
Нехай герой покажеться і скаже справжнє ім'я.
У тебе ж є ім'я?
Мене звати Ґладіатор.
Ти смієш повертатися до мене спиною?
Рабе!
Зніми шолом і назви своє ім'я.
Я — Максимус Децимус Меридій.
Командувач північного війська, генерал легіонів Флавія,
вірний слуга справжнього імператора, Марка Аврелія...
Я батько вбитого сина...
і чоловік вбитої дружини.
І я помщусь у цьому житті або в наступному.
Зброю!
-Життя! -Життя!
Вартові, вільно.
-Максимус! -Максимус!
Чому він досі живий?
Я не знаю.
Він має бути мертвий.
Я розгніваний.
Я дуже злий.
Так треба було.
Якби сталося по-батьковому, імперію б розтерзали.
Ти ж це розумієш?
Так.
Що ти відчула...
побачивши його?
Нічого.
Він тебе глибоко ранив?
Не глибше, ніж я колись його.
Мені збрехали.
Сказали, він мертвий.
Якщо мені брешуть — не поважають.
Якщо не поважають, як можуть полюбити?
Дай легіонерам зрозуміти...
що їхня зрада...
їм так не минеться.
Бідна сестричка.
Не заздрю я твоїм ворогам.
То що ти зробиш?
За мною.
Заможні вдови добре платять, щоб їх задовольняли найкращі.
Я знав, що твій брат пошле вбивць.
Але не знав, що своїх найкращих.
Максимусе, він не знає.
Мою сім'ю живцем спалили і розіп'яли.
-Я не знала... -Не бреши мені!
-Я їх оплакувала. -Як свого батька?
Так ти їх оплакувала?
Я живу в полоні страху з того самого дня.
Не оплакувати батька через страх перед братом.
Щодня, щохвилини жити у страху,
бо твій син — престолонаслідник.
О, я плакала.
Мій син нічим не завинив.
Мій теж.
Мій син також має вмерти, щоб ти мені повірив?
А яка різниця, вірю я тобі чи ні?
На тобі — боже благословіння, не розумієш?
Сьогодні я бачила, як раб став могутнішим за імператора.
Боже благословіння?
Я їхній вірний слуга, здатний лише розважати публіку.
Це і є твоя сила.
Рим — це юрба. Поки Коммод має під контролем юрбу, він контролює все.
Слухай мене.
Мій брат має багато ворогів у сенаті.
Але люди йдуть за ним,
і тільки ти посмів кинути йому виклик.
Ті, хто проти нього, нічого не роблять.
Там є політики, які присвятили своє життя Риму.
Я знаю найвідданішого.
Якщо я все влаштую, ти зустрінешся з ним?
Ти що, не розумієш?
Я можу вмерти тут сьогодні або на арені завтра. Я раб!
Що я можу змінити?
Той чоловік хоче того ж, що й ти.
То хай він і вб'є Коммода!
Колись я знала чоловіка...
шляхетного...
принципового, і він любив мого батька...
а мій батько любив його.
Той чоловік добре служив Риму.
Того чоловіка нема.
-Твій брат про це потурбувався. -Дозволь допомогти.
Так...
ти можеш допомогти.
Забудь мене...
і ніколи сюди не приходь.
Вартові! Можете відводити гостю.
Максимусе.
Ти командував легіонами? Багато здобув перемог?
-Дуже. -У Германії?
Багато де.
Генерале!
У тебе велика слава.
Хай уб'є її, перш ніж убити тебе.
Так, у дальньому куті.
-Сенаторе Гаю. -Драстуй.
Сенаторе Гракх.
Нечасто побачиш вас на дикунських розвагах.
Я ніколи не вдаю людину з народу,
зате намагаюся цьому народові служити.
-Цезар! -Цезар!
Римський народе!
На четвертий день Антиоха
ми святкуємо шістдесят четвертий день ігор.
І, як величний прояв благодійництва,
імператор вирішив подарувати римському народові
історичний фінальний бій.
Сьогодні в Колізеї, після п'ятирічної перерви
цезар з радістю представляє вам
єдиного непереможного чемпіона в історії Риму,
легендарного Тигра з Галлії!
Він надто добре вміє маніпулювати юрбою.
Рим був мрією Марка Аврелія, Проксимо.
-Це — не вона. Це — не той Рим. -Марк Аврелій помер, Максимусе.
А що ми, смертні? Лише тінь і пил.
Тінь і пил, Максимусе!
Суперник — вихованець тренувального ліцею Антонія Проксимо.
Цезар гордо представляє вам Елія Максимуса!
Його так вітають, наче він один із них.
Юрбу легко відволікти.
За місяць забудуть.
-Максимус! -Максимус!
Ні, набагато швидше.
Вже все домовлено.
Ті, хто йдуть на смерть, вітають тебе!
Ми з тобою, Максимусе!
Тягни!
Попускай!
-Четвертуй його! -Вбий! Вбий!
-Вбий! -Вбий!
Максимус! Максимус Милосердний!
-Максимус! -Максимус!
Охороно, вперед! На арену!
-Максимус! -Максимус!
Що мені з тобою робити?
Ти просто якийсь...
безсмертний.
Невже ми з тобою такі різні?
Ти забираєш життя, коли потрібно.
Я теж.
Мені лишилося забрати ще одне.
-І на цьому все. -То забери його зараз.
Кажуть, твій син...
верещав, як дівчисько,
коли його розпинали.
А твоя дружина...
стогнала, як шльондра...
коли її ґвалтували
знов і знов...
раз за разом.
Час на самохвальство скоро мине...
Ваша високосте.
-Максимус! -Максимус!
Генерале!
-Генерале! -Цицероне!
Генерале!
-Генерале! -Де твій табір?
В Остії.
-Ми любимо тебе, Максимусе! -Вітаємо переможця!
Перекажи своїм, що генерал живий. Знайди мене.
-Дорогу! -Знайди мене!
Вони чують тебе?
-Хто? -Твоя родина, у житті після життя.
-Так. -Що ти їм кажеш?
Моєму синочкові...
що ми скоро побачимося...
і щоб скакав на конику п'ятами донизу.
А дружині...
я тобі не скажу.
Тепер юрба любить Максимуса за милосердя.
Я не можу його вбити, бо так буду ще жорстокішим.
Це все наче якийсь довгий страшний сон.
Він кидає тобі виклик. Кожною перемогою він виказує непокору тобі.
Юрба це бачить, сенат теж.
З кожним днем його життя вони сміливішають.
-Убий його. -Ні.
Я не робитиму з нього мученика.
Якось мені розповіли
про одну морську гадюку, яка досить незвичним способом
приманює жертву.
Вона лежить на дні океану і вдає поранену.
До неї підпливають хижаки, а вона все одно лежить непорушно.
Хижаки починають покусувати її,
а вона все одно не рухається.
Отже...
ми теж так лежатимемо.
І нехай вороги приходять до нас і відкушують по шматочку.
Стежте за кожним сенатором.
Максимус.
Цицероне, друже. Я подумав, що варто побачитися ще хоч раз.
-Я думав, ви загинули. -Майже.
-І давно наші люди в Остії? -Цілу зиму.
-І як вони? -Ситі та знуджені.
-А хто командувач? -Якийсь римський пройдисвіт.
-Коли вони будуть готові битися? -За вас — хоч завтра.
Зроби дещо для мене.
Приходьте і самі побачте! Вас не було на арені?
Ми відтворимо поєдинок тут.
Великий Максимус долає нашого імператора Коммода.
Що ж нам робити? Він усім кидає виклик.
О, боги!
-Він його здолав! Все! Кінець! -Дорогу! Дайте пройти!
Ваша високосте? Я служив вашому батькові при Віндобоні.
-Назад. -Ваша високосте.
Я служив йому при Віндобоні.
Назад!
І генералові Максимусу служив. І досі служу.
Стійте. Зупиніться.
Відійдіть.
Генерал передав, що зустрінеться з політиком.
-За вірність, воїне. -Дякую, ваша високосте.
Піднесли!
Залиште нас.
Сенаторе Гракх.
Генерале.
Сподіваюсь, для вас мій прихід сюди стане доказом того, що мені можна вірити.
-Сенат з вами? -Сенат?
Так, я можу за них поручитися.
Ви купите мені свободу і витягнете з Риму?
Як саме?
Вивезіть мене за міські мури.
Дайте мені добрих коней, поїду в Остію. Там моє військо.
Другого дня до вечора я повернуся на чолі 5000 чоловік.
У легіонів нові командувачі,
вірні Коммоду.
Хай побачать мене живим, з'ясуємо їхню вірність.
Це божевілля.
Римське військо не входило у столицю вже сто років.
Я не проміняю один режим на інший!
Час толерантності й розмов минув, сенаторе.
Гаразд, що буде після вашого великого перевороту?
Ви заберете своїх 5000 людей і просто підете геть?
Я піду.
Військо залишиться захищати вас у підпорядкуванні сенату.
Тож...
здобувши собі Рим, ви просто віддасте його народу?
Чому?
Таке останнє бажання померлого.
Я вб'ю Коммода.
А долю Риму...
вирішувати вам.
Марк Аврелій вірив вам.
Його донька вірить вам.
І я вам повірю.
Але у нас мало часу.
Дайте мені два дні...
і я куплю вам свободу.
А ви...
ви, головне, виживіть...
або загину я.
Нам час іти.
Все марно.
Імператор забагато знає.
І, як на мене...
це стає небезпечно.
Я повернуся і заплачу.
Даю слово.
Слово? А що, як ти не повернешся?
Довірся мені, Проксимо.
Довіра?
Хто я, щоб вірити?
-Я вб'ю Коммода. -Навіщо мені це?
Він мене збагатив.
Я...
Я знаю, що ти людина слова, генерале.
Що помреш за честь...
Що помреш за Рим.
Помреш за своїх предків.
Але я, врешті-решт...
маю розважати юрбу.
Вартові!
Він вбив того, хто дав тобі волю.
Преторіанці, вчителю.
Стояти!
Де ти була?
Я шукав тебе.
Я тут, брате.
Що тебе турбує?
У Гракха нова коханка?
Я не знаю.
А ви не бачились?
Він заражає кожного, як висипний тиф.
Для здоров'я Риму я пущу кров сенату.
І йому теж.
Дуже скоро.
Але не сьогодні.
Пам'ятаєш слова нашого батька?
«Життя —
це сон.
Страшний сон».
Гадаєш, це правда?
Не знаю.
Гадаю, що так.
І тільки з тобою я ним ділюся.
Відкрий рота.
Я тебе люблю, ти знаєш.
Я тебе теж.
На вихід!
Ворушіться!
Вітаю, генерале.
Ваші друзі дуже добре вміють переконувати.
Брат заарештував Гракха.
Більше не можна чекати. Треба їхати сьогодні вночі.
Опівночі Проксимо відведе тебе до брами.
Твій слуга Цицерон чекатиме на тебе там з кіньми.
Це ти влаштувала?
Так.
Ти надто ризикуєш.
Я знаю, за що плачу.
Ти нікому не винна.
Ти любиш свого сина. Ти заступаєшся за нього.
Я втомилася заступатися.
Мій брат ненавидить весь світ, а найбільше — тебе.
-Тому що твій батько обрав мене. -Ні.
Тому що мій батько любив тебе.
І тому що я любила тебе.
Це було давно.
Я тоді була іншою?
Більше сміялася.
Все моє життя було самотнім...
але не з тобою.
Я мушу йти.
Так.
Ось тобі!
Ось тобі, і ось ти труп.
-А ще не пізно гратися в легіонера? -Я не легіонер.
-Не легіонер? -Я — ґладіатор.
Ґладіатор?
Ґладіатори б'ються на іграх.
Може, будь великим римським полководцем, як Юлій Цезар?
Я Максимус, визволитель Риму!
Визволитель Риму?
Це хто таке сказав?
А де Луцій?
З імператором, ваша високосте.
-Вона не могла. -Могла.
Взяла її з кошика...
і притиснула до грудей, ось тут, просто над серцем.
І вона вкусила її в груди?
Так.
Бачиш, Луцію, жінки королівського роду
часом поводяться дуже дивно, роблять дуже дивні речі заради кохання.
Думаю, це нерозумно.
Я теж так думаю.
Я теж.
Сестро, приєднуйся до нас.
Я тут дещо читаю Луцієві.
-Я теж читаю. -Звісно.
Він дуже розумний хлопчик. Колись він стане великим імператором.
Ми читали про пригоди славетного Марка Антонія у Єгипті.
А королева вжалила себе змією.
Ти ще не чув, що сталося з нашими предками.
Якщо будеш чемний, завтра ввечері я почитаю тобі про
імператора Клавдія.
Його зрадили...
найближчі люди.
Власна родина.
Шепотілися по темних закутках,
вислизали поночі...
і змовлялися...
змовлялися.
Але імператор Клавдій знав, що щось не те.
Він знав, що то ще ті бджілки.
Однієї ночі покликав одну до себе.
Глянув їй в очі...
і мовив...
«Скажи мені, що ти замислила...
бджілко-трудівничко?
Інакше я вб'ю всіх, хто тобі дорогий.
І ти дивитимешся, як я купаюся в їхній крові».
Імператора дуже скривдили.
Маленька бджілка вжалила його глибше, ніж будь-хто і будь-коли.
І що сталося тоді, Луцію?
Я не знаю, дядьку.
Маленька бджілка усе розповіла.
Іменем імператора, відчиняй!
Проксимо!
Відчиняй, іменем імператора! Проксимо!
Відчини браму!
Відчиняй ворота, Проксимо!
Набридло жити, старигане?
Ось.
Усе готово.
Ти виборов собі свободу.
Проксимо, так можна й доброю людиною стати.
-Джубо. -Всі вороги імператора мусять померти!
Відчиняй браму!
Тягни!
Рухайтеся! До лівих колон!
Мені треба небагато часу, тож не дуже ризикуйте.
Не хочете мати діла — повертайтеся до камер.
Ми чекатимемо на тебе тут, Максимусе.
Сила і честь!
Вперед.
Сила і честь!
Цільтеся! Луки напоготові!
ПРОКСИМО
Тіні й пил.
Пробачте мені.
Ні!
Зроблено.
А що мій небіж?
А його мати?
Нехай і їх спіткає його доля?
Чи змилуватися?
Коммод Милосердний.
Луцій залишиться зі мною.
Але якщо його мати...
хоч раз гляне на мене так,
що мені не сподобається...
він помре.
Якщо вона вирішить...
вчинити шляхетно
і вбити себе...
він помре.
А ти...
ти любитимеш мене,
як я любив тебе.
Ти народиш мені нащадка...
чистої крові...
щоб Коммод
і його нащадки правили ще тисячу років.
Чи ж це не милосердя?
Це не милосердя?
-Максимус! -Максимус!
Максимус.
Вони кличуть тебе.
Генерала...
який став рабом.
Раба, який став ґладіатором.
Ґладіатора, що кинув виклик імператору.
Який сюжет!
Але народ хоче знати, чим він закінчиться.
Славна смерть стане його вінцем.
А що може бути славніше...
ніж поєдинок з самим імператором на знаменитій арені?
Ти битимешся?
Чом би й ні?
Думаєш, я боюся?
Я думаю, що ти боявся ціле своє життя.
Не те що Максимус Непереможний, який не знає страху?
Якось один чоловік сказав: «Смерть сміється з нас.
Можна лише засміятися у відповідь».
Цікаво.
Той чоловік сміявся до своєї смерті?
Ти маєш знати.
То був твій батько.
Ти любив мого батька, знаю.
Але я теж любив.
Отже, ми брати, хіба ні?
Засмійся до мене, брате.
Надягніть йому обладунок. Приховайте рану.
-Максимус! -Максимус!
Коло!
Квінте, меч!
Дай мені свій меч!
Меч! Дай свого меча!
Ховайте мечі у піхви!
Максимусе.
Квінте.
Звільни моїх людей.
Понови сенатора Гракха на посаді.
Колись Рим був мрією.
Час втілити її в життя.
Так хотів Марк Аврелій.
Звільніть в'язнів! Мерщій!
Максимусе.
Луцій у безпеці.
Йди до своїх.
Ти вдома.
Чи вартий Рим життя доброї людини?
Ми вже раз повірили.
Виправдайте цю віру.
Він був римським воїном.
Вшануйте його.
Хто допоможе понести його?
Тепер ми вільні.
Ми ще побачимось.
Але не зараз.
Не зараз.
НАШОМУ ДРУГУ ОЛІВЕРУ РІДУ
Переклад субтитрів: Тарас Малкович