Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Der er én ting, der har forundret mig og forundret verden.
Nemlig at tyskerne afsatte arbejdskraft.
De afsatte tog, lastbiler og energi
for at fortsætte jødeudryddelsen til den allersidste dag.
Hvis de et halvt år før krigens afslutning
havde afsat den samme energi
på at styrke sig selv,
havde de kunnet føre krig lidt længere.
Men det var vigtigere for dem at dræbe jøderne
end at vinde krigen.
Under anden verdenskrig,
da Adolf Hitlers Nazityskland invaderede nation efter nation,
blev de europæiske jøder frataget deres rettigheder,
tvunget ind i ghettoer, ført til koncentrationslejre og dræbt.
Til og med 1944, da det stod klart, at Tyskland ville tabe krigen,
opgav Hitler og hans tilhængere ikke deres krig mod jøderne.
Hans tropper fortsatte udryddelsen
af den største, resterende jødiske befolkning i Europa, de ungarske jøder.
Dette er historien om fem ungarere, som overlevede
anden verdenskrigs sidste år.
Jeg voksede op i en by ved navn Polyana i Karpaterne.
Det var en lille by med to hovedgader.
Den fører helt derop, og der ligger en kirke derovre…
Vi havde et postkontor, et rådhus, en kirke og en synagoge.
Alle kendte hinanden.
Det var smukt.
Jeg boede i en by ved navn Uzhhorod.
Det var en lille by.
Men den havde stemningen af en stor, kosmopolitisk by.
Her var der en viktualiehandler. Det var lige om… Det var lige her.
Vi plejede at købe smørrebrød her til om eftermiddagen.
Vi boede i en by ved navn Sárvár.
Det er i Ungarn, tæt på den østrigske grænse.
Hver dag bragte bønderne deres varer fra de omkringliggende landsbyer
i nogle store kurve,
som de bar på hovedet eller på skuldrene.
Szaszovo var et meget lille samfund,
der bestod af 3,000 indbyggere.
Der var ingen elektricitet og ingen offentlig service.
Så det var et simpelt og kedeligt liv uden nogen spænding.
Men da jeg endelig kom til Budapest, var det et helt andet liv.
Det var en enorm omstilling.
Da jeg ankom, tænkte jeg: "Gud!"
Jeg mener… Jeg anede ikke, at sådan noget kunne eksistere!
Budapest var en storslået by i verdensklasse
på niveau med Wien, Paris og London som en stor europæisk hovedstad.
Den prægtige parlamentsbygning
har været ramme for det bedste og det værste i Ungarns historie.
De fleste jøder i Budapest
var fuldstændig assimilerede, dybt patriotiske
og kolossalt stolte af deres ungarske kulturarv.
Der var omkring 800 jødiske familier i vores by,
og jeg tror, at byen havde 10,000 eller 11,000 ikke-jøder.
Jeg havde ikke-jødiske venner. Jeg datede ikke-jødiske drenge.
Mine forældre havde ikke-jødiske venner.
Vi følte os også meget ungarske på samme tid.
Ikke kun jødiske.
Så jødedommen var vores religion,
men vi var ungarere.
Den 2. august 1934 sværger officerer og soldater en troskabsed,
ikke til Tyskland, men til Hitler personligt…
Da Hitler fik enevældig magt over Tyskland,
lovede han sin skrækslagne nabo Østrig,
at han ville lade dem være.
I 1938, da var jeg ti år gammel,
købte jeg min første avis.
Og jeg så overskrifterne:
"Hitler marcherer ind i Østrig."
Jeg fik en fornemmelse af, at det var et historisk vendepunkt,
som ville få gevaldige konsekvenser
for de ungarske jøder, min familie og mig selv.
Tyskland invaderer Polen og Danzig.
Over Warszawa falder bomber og granater.
Polen ligger i ruiner.
POLEN ER INVADERET
Der kom flygtninge til Ungarn fra Polen.
Og i de fleste jødiske familier gik mændene i synagogen fredag aften
for at hente disse flygtninge og give dem husly.
De fortalte en masse historier.
Og jeg kan huske, at jeg ofte…
Jeg troede ikke på dem.
Jeg overhørte en samtale mellem min far og en anden mand.
Han fortalte min far, hvad nazisterne foretog sig i Polen.
En ting, han fortalte, glemmer jeg aldrig.
Han sagde: "Nazisterne tager de jødiske spædbørn.
De holder dem op i benene og river dem midt over,
og så smider de dem i Dnestr." Det er en flod i Ukraine.
Det siger sig selv, at historierne gradvist blev værre.
Vi begyndte at høre om massehenrettelser og massegrave.
Men der var en slags naiv…
Jeg bryder mig ikke om at bruge ordet,
men der var en patriotisk følelse af, at vi ungarere ikke gør sådan noget.
Hitler var i Tyskland, så det kunne jo ikke ramme os.
Vi var langt væk fra det.
TYSKLAND
BELGIEN - 1940
FRANKRIG - 1940
Der var to krige.
Der var en militær krig,
og parallelt med den krig
var der en anden krig.
Det var den krig, som SS førte mod jøderne.
LITAUEN - 1941
POLEN - 1942 WARSZAWAS GHETTO
LETLAND - 1942
LIEBAU, LETLAND - 1943 HENRETTELSE AF JØDER
Den mørke side af den ungarske nationalkarakter
blev mere og mere åbenlys.
Forfølgelsen af jøderne blev mere og mere åbenlys.
Jøderne mistede deres job og deres forretninger.
Der var et ungarsk nazistparti, der hed Pilekorspartiet,
og det blev forståeligt nok
den mest hadede og frygtede gruppe blandt de ungarske jøder.
Folk undrer sig over, hvorfor vi ikke gjorde noget.
Vi stak ikke af. Vi gemte os ikke.
Men det skete ikke på én gang.
Tingene skete meget gradvist.
Så hver gang der kom nye love eller nye restriktioner,
sagde vi: "Det er bare endnu en ting. Det vil blæse over."
MARTS 1944 BESÆTTELSE AF UNGARN
Hitler gik ind i Ungarn den 19. marts 1944.
Jeg var 16 år.
I 1944, den 19. marts.
Tyskerne og SS-korpset ankom til vores by.
To motorcykler var hele det naziregime, der besatte vores by.
For der var allerede folk, der boede der, som gjorde deres beskidte arbejde.
De fleste af dem var folk, som vi anså som vores venner.
Men de vendte sig pludselig mod os
og gik over til den anden side.
Den næste restriktion blev,
at man ikke kunne gå på gaden uden den gule stjerne.
Vi vidste, at I Tyskland skulle de bære stjernen,
før de blev ført væk,
og i Polen var det det samme.
Så på det tidspunkt blev vi bekymrede.
Jeg bar ikke den gule stjerne,
og jeg blev taget.
Jeg blev sat i en tvangsarbejdslejr
et sted nord for Budapest,
hvor der var en vigtig jernbanebro.
Vores arbejde bestod…
TOM MED SINE BØRNEBØRN DONAUKNÆET, UNGARN
…i at reparere jernbaneskinnerne,
sporene og broerne nonstop,
mens briterne og amerikanerne smed bomber dag og nat.
Vi var selvfølgelig bange for at dø.
Men vi håbede også,
at de amerikanske og britiske bombefly ville ramme alle deres mål
og ødelægge denne bro.
For det var sådan, vi kunne besejre Hitler.
Jeg flygtede fra arbejdslejren.
Så sluttede jeg mig til den ungarske modstandsbevægelse.
Det næste påbud blev, at vi skulle pakke 25 kilo.
Først forstod vi ingenting. Hvad tager man med sig?
Tænk på dit hjem, dit eget hjem.
Hvad ville du tage med dig?
Hvad er 25 kilo?
Hvor meget er 25 kilo?
Tager du puder og tæpper med?
Tager man sit porcelæn?
Hvad tager man med?
Da vi pakkede…
…ville jeg tage noget med, der mindede mig om de gode tider.
Jeg var meget deprimeret og urolig.
Så hev jeg en badedragt frem.
Det var en badedragt, som min far havde foræret mig.
Jeg kan ikke.
Efter en af sine forretningsrejser tre år tidligere,
kom min far hjem…
Og han havde altid noget med hjem til os,
til min søster og mig.
Og…
Vi spurgte ham altid: "Hvad har du med?"
Han åbnede en æske,
og i æsken lå der den smukkeste badedragt.
Den var lavet af skinnende satinstof
og havde et mønster af kulørte blomster.
Og om eftermiddagen, da jeg hørte soldaternes støvler på trappen,
løb jeg tilbage og tog badedragten på under min kjole.
Det var sådan, jeg tog af sted.
De sparkede døren op, kom ind og gav os nogle få minutter.
De lovede os en halv time, men det fik vi ikke.
Vi skulle samle alle vores værdier,
og så jog de os ud af huset.
Jeg kunne ikke fatte, at de ville jage folk væk fra deres hjem…
…fordi de var jøder.
Vores såkaldte venner og naboer
stod i rækker langs vejen.
De råbte til os:
"Det er på tide, I kommer væk. Vi har ikke brug for jøder i vores by.
Vi skal af med alle jøder."
Jeg stoppede og kunne ikke tro mine øjne.
Det var folk, jeg havde gået i skole med. Det var mine venner.
Vi havde delt ting sammen.
Hvorfor var de så fjendtlige? Hvorfor hadede de os pludselig?
Det mindede om den historie, da jøderne rejste ud af Egypten.
Vi bar på al vores bagage.
Puderne og tæpperne var rullet sammen og bundet fast.
Vi børn hjalp til med at bære, og jeg skammede mig.
Vi ville tro på, at de førte os til Tyskland for at arbejde.
Vi ville tro på det.
Og på det tidspunkt var alle jøder i hele Europa i koncentrationslejre,
hvilket vi ikke vidste.
Koncentrationen, ghettoiseringen og deportationen
fandt sted meget hurtigt inden for en periode på 12 uger.
Ingen andre steder blev deportationsprogrammet gennemført…
…med så stor brutalitet og hast som i Ungarn.
De sagde, vi skulle til en ghetto,
og det ord kendte vi ikke.
Det er ikke et ungarsk ord, "ghetto."
Vi anede ikke, hvor vi var.
Om morgenen, da vi vågnede,
kunne jeg se, at vi var på en gårdsplads
ved et teglværk.
Det var april måned, og det regnede meget.
Og vi måtte konstant…
Vi skulle skifte det lagen, der udgjorde vores tag.
Vi var altid våde.
Der var tusindvis af mennesker, for de kom fra hele amtet.
Og der var vagter overalt med hunde.
De gik hele tiden rundt med de her store schæferhunde
i meget kort snor.
…der var en masse telte, og der var folk overalt.
-Ved du, hvor dit telt var? -Ja.
Mit telt stod lige her ved de her dynger af mursten.
Og en dag sagde de,
at alle, der ville arbejde i Tokaj,
på en gård for at lave vin, skulle stå frem.
Og alle meldte sig frivilligt til at stige på toget,
fordi det var et helvede.
At arbejde på en vingård var en drøm i forhold til det her.
Vi blev ført til jernbanestationen af de ungarske soldater.
Min mor sagde til mig:
"Jeg har syet nogle diamanter ind i sømmen på dit skørt.
Og hvis du ikke har nok at spise, så kan du bruge dem til at købe brød."
Da vi ankom til stationen,
indså vi, at vi ikke skulle køre med et passagertog.
Der holdt kreaturvogne og ventede på os.
Min far sagde: "De har ikke flere tog, fordi det er krigstid.
Derfor er de nødt til at tage alle slags vogne i brug."
Alle, der ikke fulgte med eller ikke gik hurtigt nok, blev banket.
Da de lukkede dørene, hørte jeg et bank på ydersiden
ligesom en rigel, der blev slået for.
Det føltes ikke normalt mere.
Jeg troede ikke på, de var løbet tør for togvogne.
I Budapest begyndte situationen at blive værre og værre,
og jeg var tvunget til at anskaffe ikke-jødisk legitimation.
Jeg eksisterede ikke som jøde.
Jeg ville være blevet dræbt.
Du var et jaget dyr hele døgnet rundt.
Du kunne aldrig være sikker på,
at nogen var på din side.
Var det ikke for Wallenberg,
ville hverken jeg eller titusindvis af andre have overlevet.
Raoul Wallenberg ankom, da hele Ungarn,
undtagen Budapest, allerede var frit for jøder.
Han tog til Budapest på et tidspunkt,
hvor jøderne på landet allerede var blevet proppet ind i kreaturvogne
og sendt ud af Ungarn.
Han besluttede at slutte sig til den svenske ambassade
med den hensigt at forsøge at redde jøderne.
Han udstedte såkaldte svenske beskyttelsespas.
Den person, der besad det her dokument,
ville efter sigende rejse til Sverige.
Det var ren fiktion, men i krigens kaos og forvirring
havde dette mirakuløse og værdiløse papir en effekt.
Flere af os fungerede som distributører eller bude.
Vi skulle levere det her falske pas
til folk, der ventede i beskyttede huse.
Wallenberg havde lejet nogle store lejlighedskomplekser
og hængt et svensk skilt op,
hvorpå der stod, at alle beboerne var
under den svenske regerings beskyttelse.
Jeg boede i St. Stefans Park, nummer 25.
De fleste af lejlighederne var beregnet til den højere middelklasse.
En lejlighed med tre soveværelser,
hvor der måske havde boet fire til seks personer før krigen,
blev pludselig til en ussel hybel
med 60 eller 70 personer, der var stuvet sammen i tre værelser.
Meget ukomfortabelt.
Ja, det var det, skat,
men det var også uhyre farligt.
Ordet "beskyttet hus" var misvisende.
For mange af de mennesker, der boede i et såkaldt beskyttet hus,
blev pågrebet, ført til bredden af Donau og skudt.
Det var ikke så svært at komme ind i de beskyttede huse.
Soldaterne var ligeglade.
De stod foran og sagde: "Gå bare ind."
Men at komme ud…
Det var det svære.
Hvis de tyske soldater eller ungarske nazisoldater fik mistanke,
beordrede de os til at trække bukserne ned,
fordi vi var de eneste, der blev omskåret.
En dag gik jeg rundt med falske pas bundet om livet.
Jeg skulle levere dem til folk, så de kunne komme ud af husene.
Men jeg begik en fejl.
Jeg gik gennem kloakken, og jeg vidste, hvor jeg skulle gå ud.
Men jeg tog fejl.
I stedet for at komme ud et sted midt i bygningen,
kom jeg ud foran bygningen,
hvor to soldater stod på vagt.
Jeg løb så hurtigt, jeg kunne
og krydsede gaden frem og tilbage.
De deporterede en gruppe jøder.
Jeg vidste ikke, hvor de skulle hen,
så jeg sprang ind midt i gruppen tænkende:
"Jeg har været i knibe mange gange før, så jeg skal nok klare den.
Det gør jeg altid."
Vi havnede i Buchenwald fem dage senere.
Vi var på toget i fem dage.
Vi sad oven på bunker af bagage.
I vores kreaturvogn var der omkring 120 mennesker.
Vi sad pakket som sardiner, og der var meget varmt.
Vi havde én spand til at gå på toilettet.
På et tidspunkt var spanden fyldt op, og stanken var uudholdelig.
De åbnede aldrig dørene, så vi kunne besørge.
De gav os hverken vand eller mad.
Børnene skreg, at de ville hjem.
"Hvor fører de os hen?"
Ingen svar.
Vi sad i totalt mørke.
Der sivede kun lidt lys ind gennem revnerne i kreaturvognen.
Min far fandt en revne i vognen,
og så råbte han højt:
"Jeg tror ikke på, vi skal ud til den vinmark,
for vi har lige krydset grænsen, og vi er på vej til Polen."
Da han sagde Polen,
huskede jeg, hvad manden havde sagt om spædbørnene,
og hvad de gjorde mod dem.
Jeg holdt min lillebror, som var to et halvt år gammel.
Jeg knugede ham.
Og jeg sagde til mig selv:
"Jeg vil aldrig slippe ham. De tager ham aldrig fra mig."
Da de pludselig åbnede døren…
…så ramte dagslyset os.
Fordi vi havde haft lukkede øjne i fire til fem dage
eller havde vænnet os til mørket,
blev vi næsten blændet.
Vi var så glade, fordi vi kunne få luft.
Nu kunne vi komme på toilettet som almindelige mennesker
og få vand og måske noget mad.
Alle spurgte: "Hvor er vi? Hvad hedder stedet?"
Det var et mærkeligt navn.
Auschwitz.
Her skulle vi standse op.
Her begyndte de at sortere folk.
-I stod altså på række… -Tusindvis af mennesker.
Vi stod tæt på hinanden
i forvirring og larm.
De råbte: "Stå stille!"
Der stod soldater på geled her.
Og i midten gik der SS-officerer.
De undersøgte os.
De havde hunde og var truende.
-Var det rækker på en eller… -Fem.
Rækker på fem.
Så det var nemmere at tælle.
Da jeg hoppede ned fra kreaturvognen,
vidste jeg omgående, at alt det, de havde sagt til os
og lovet os var den rene løgn.
Vi kunne se en masse folk, der gik i stribet tøj og var kronragede.
Vi var omringet af nazisoldater og bidske hunde.
Og de råbte og skreg.
"Skynd jer! Efterlad al jeres bagage!"
Pludselig blev rækken adskilt.
Min mor og min…
Min mor og…
Min bror og min søster…
Hun holdt min lillebror i den ene arm
og min fireårige søster i hånden, og jeg holdt fast i den anden hånd.
Så begyndte vi at gå mod…
De skubbede os hen mod lejren.
Når transporterne kom ind,
gik man i gang med at sortere folk.
Det var en standardprocedure, og det foregik på en simpel måde.
Folk skulle standse op.
De skulle stille sig i nogle lange rækker, og først fremme i rækken stod der
nogle militærlæger, som for eksempel sagde:
"Den og den person er over 50. Den og den skal til højre eller venstre."
Min mor blev sorteret fra på stationen.
Hun skulle til venstre, mens min søster og jeg gik til højre.
Min mor blev ført
direkte fra togstationen til gaskamrene.
Mens min søster og jeg blev sluset ind i lejren,
var min mor ikke i live mere.
Vi blev ført til et omklædningsrum.
Vi fik at vide, at vi skulle have et bad
efter den her forfærdelige rejse.
Vi kunne blive frisket op,
og så skulle vi få tildelt et arbejde.
De beordrede os til at tage vores sko i den ene hånd og vores tøj i den anden.
Så huskede jeg diamanterne.
Jeg snuppede min blå nederdel midt imellem de andre.
Jeg skyndte mig at fjerne diamanterne og gemme dem i hånden.
Jeg var helt nøgen.
Jeg husker, at jeg klædte mig af sammen med alle de andre,
og pludselig stod jeg der i min badedragt.
Jeg fik en forudanelse.
Jeg følte, at hvis jeg tog badedragten af…
Hvis jeg lod badedragten ligge der,
ville jeg miste alle de smukke minder, der var forbundet med den.
Jeg kunne huske, hvordan jeg gik rundt i friluftsbadet.
Hvordan drengene piftede ad mig, og mine veninder var misundelige.
Og nu skulle jeg tage den af og lade den ligge der.
Alt, der betød noget for mig, måtte jeg lægge bag mig.
De sagde til os:
at vi skulle efterlade alle vores værdigenstande.
De havde et sted til dem.
Men jeg holdt fast i diamanterne, for det var for at købe brød.
Så jeg lagde dem i munden.
Men da jeg kom videre frem,
kunne jeg se, at de bad folk om at åbne munden for at tjekke.
Men jeg havde nået et punkt, hvor jeg ikke kunne vende tilbage.
Hvis de fandt dem, ville jeg blive skudt.
Hvorfor efterlod jeg dem ikke?
Men jeg havde dem i munden,
og i min panik slugte jeg dem.
Så kom vi ind i bruserummet,
og omklædningsrummet blev låst bag os.
En kommando kom ind og fjernede alle vores ejendele omgående.
De gav os et brusebad. Der var kun en lille stråle vand og så…
Der var en dør på den anden side,
der førte ud til en gård bag ved bygningen.
Henne ved døren lå der en bunke tøj,
og de bad alle om at tage en beklædningsgenstand.
Vi ventede til omkring midnat,
og så lod de os gå ind i en af disse træbarakker.
Der var tusindvis i hver af dem.
Hvis en person vendte sig, måtte alle vende sig,
fordi vi lå så tæt på hinanden.
Jeg vågnede altid og frøs.
Og jeg…
Jeg havde altid den samme drøm,
om at jeg var hjemme.
Jeg var meget kold,
men min far ville komme og trøste mig.
Og så vågnede jeg.
Til en fløjte.
Der var mørkt udenfor.
Det var det rene vanvid.
Vi så en gruppe på omkring 20 mænd komme igennem lejren.
Jeg observerede dem, da de gik forbi,
for måske kendte jeg en.
Og pludselig genkendte jeg min far.
Min første tanke var at gemme mig.
Det var frygtelig smertefuldt at se ham
med hans kronragede hoved og hans fangedragt.
Denne mand, der hjalp alle,
og som var det venligste menneske.
Jeg spekulerede over, hvad han ville føle, hvis han så os
med skaldet hoved og laset tøj.
Jeg ville bare gemme mig, så han ikke kunne se mig.
Men så fik vi øjenkontakt.
Jeg kunne se tårerne trille ned ad hans kind.
Det var sidste gang, jeg så min far.
Jeg så nogle lastbiler komme.
Jeg kunne høre skrig inde fra dem,
og jeg så to børn falde ud af en lastbil.
Så stoppede den.
Og ud af lastbilen…
En SS-officer gik hen foran lastbilen
og samlede et barn op sådan her.
Han bankede det mod lastbilen.
Blodet kom løbende ned, og så smed han det op i lastbilen.
Der holdt jeg op med tale til Gud.
De sagde, vi skulle have et nummer.
Et fangenummer.
Vi forventede naturligvis at få et fangenummer
syet på vores tøj et sted.
De stillede nogle borde op.
Ved hvert bord sad der nogle vagter
med nogle store bøger åbne foran dem.
Vi formodede, at de ville skrive vores navne i dem
og det nummer, de ville give os.
Men så indså vi, at de ville brænde dette nummer
på vores hud.
På armene.
De tog fem af os og gav os øjendråber.
De fortalte os ikke hvorfor, og så kom vi i fangehullet.
De låste os inde der,
og vi stod stuvet sammen i vand op til vores ankler.
Der var vi i uendelig lang tid.
Det virkede som en evighed. De åbnede aldrig døren.
Vi fik hverken noget at drikke eller spise.
Så vi drak det vand, vi stod i.
Vi forsørgede vores nødtørft i det vand.
Så åbnede de døren og førte os ud.
Vi blev gennet op i en stor gård,
hvor de undersøgte vores øjne.
Nogle af os kunne ikke se i flere dage bagefter.
Så kom vi tilbage til barakken.
Senere fandt vi ud af, hvad de forsøgte at gøre.
De prøvede at ændre vores øjenfarve.
For alle de, der ville udføre rigtige eksperimenter på mennesker,
var det en nyttig arbejdsplads.
Der blev udført mange af dem i Auschwitz, og et af eksperimenterne var
at finde en metode til at sterilisere kvinder.
Det gjaldt selvfølgelig jødiske kvinder for at begrænse racen
uden alt for meget besvær.
Disse kvinder blev så sendt tilbage til lejren.
Andre gange blev de straks forflyttet,
fordi de var såkaldte "hemmelige bærere."
Man udførte forsøg og sendte dem til Birkenau for at gasse dem.
En dag kom der en fange, jeg kendte, hen til mig og spurgte,
om jeg ville forsøge
at bruge min indflydelse, så de ikke blev sendt til gaskammeret.
Den eneste måde at gøre det på var at få dem til at gennemgå flere forsøg.
For at redde dem måtte vi fortsætte med at lave ufarlige forsøg på dem.
Det iværksatte vi så,
og nogle gange lykkedes det os også.
Det var derfor, jeg blev frikendt…
I Auschwitz.
De havde overlevet de første fire et halvt år af krigen.
De ungarske jøder blev dræbt
i det sidste kapitel af Hitlers krig mod jøderne,
da verdens ledere
allerede var klart bevidste om alle detaljerne i Auschwitz.
Da vi ankom til Auschwitz,
var det under den endelige løsning,
hvor han allerede var desperat.
Hitler var ved at tabe krigen,
men han ville ikke tabe krigen mod jøderne.
Den sadisme, grusomhed og urimelighed,
som tyske og ungarske nazister udviste
ved at dræbe den resterende jødiske befolkning, da krigen var slut,
kunne de have opgivet og dermed vundet point
ved at være mere civiliseret over for disse mennesker.
Men det overvejede de ikke, fordi deres had var så blindt.
Nazisterne omdirigerede tog og andre transportmidler,
som var nyttige for tyskerne,
for at deportere jøderne og gennemføre den endelige løsning.
Mens jeg var i Auschwitz,
kom der to eller tre transporter om dagen.
Med tusindvis af mennesker.
På mindre end seks uger
blev mere end 438,000 ungarske jøder
deporteret til Auschwitz.
Gaskamrene og krematorierne kunne ikke følge med.
De måtte grave særlige gruber
for at brænde ligene
og bruge jødernes eget fedt som brændstof.
Jeg så, hvordan de smed folk ned i de her flammegruber.
Jeg tænkte: "Der er noget galt med mig. Jeg mister forstanden."
Det kunne ikke passe.
Gruberne var… Jeg er ikke sikker.
Jeg vil skyde på omkring otte gange ti eller ti gange ti meter.
Først stablede man brænde nede i bunden.
Dernæst blev ligene smidt ovenpå, og så antændte man det.
Hvis fedtet brændte, så fungerede gruben.
Så blev flere lig smidt derned.
Sådan.
Det er et vidtstrakt landskab, man ser.
Hvordan kunne folk, normale folk, komme tilbage
efter at have arbejdet her
eller have planlagt det?
Nogen må have planlagt det.
Der må have været ingeniører bag det.
Nogen må have siddet og tegnet det for at opnå sådan en effektivitet.
I al den tid, jeg var i lejren og gennem eksperimenterne,
så slugte jeg diamanterne, når jeg blev udtaget.
Men bagefter skulle jeg have dem tilbage.
Vi måtte gå på latrin en gang om dagen,
men jeg sad aldrig på hullet, fordi jeg skulle have mine diamanter.
En dag så en SS-kvinde mig sidde inde i et hjørne.
Jeg havde diamanterne i hånden, for normalt ventede jeg
med at skylle dem på vej tilbage i mudderet,
eller hvis der ikke var noget mudder, i den suppe, vi skulle have,
men jeg måtte sluge dem igen.
Du godeste… Det er latrinerne.
Åh gud.
Her var jeg en dag sammen med min søster Edith.
Hun hviskede ind i mit øre og sagde:
"Det er næsten sabbat. Det er fredag.
Kan du huske, når vi fejrede sabbat derhjemme?
Hvordan vi spiste og sang og bad.
Vi tændte lys og alt det der."
Jeg sagde til hende: "Hvorfor fejrer vi ikke sabbat herinde?"
Vi løb helt ned i bunden og begyndte at lave vores sabbat-ceremoni
og at synge.
Og mens vi sang melodien,
kom der andre børn derhen og begyndte at synge med os.
Der var nogle fra Holland og fra Tyskland.
Andre igen var fra Ungarn og Tjekkoslovakiet.
Og pludselig forenede de hebræiske sange og sabbat-bønner
os alle i Auschwitz' latrin.
Folk kunne ikke udholde al den smerte.
De vilkår, den sult og lusene.
Lusene var lige så store som min lillefingernegl.
De sad overalt på os,
og vi var ømme af at klø os og af infektioner.
Så når strømmen kom på,
løb folk hen til pigtråden for at begå selvmord.
De straffede os for hver person, der løb hen til pigtråden.
De udvalgte 100 fanger
og dræbte dem foran os som eksempel.
De lod os ikke engang dø, når vi ville.
Men så tænkte jeg på noget.
De tog mine forældre fra mig.
De tog min identitet.
De tog mine søskende fra mig.
De tog mine ejendele.
De ville have noget fra mig.
Måske ville de have min sjæl.
Jeg tænkte: "Den får de ikke."
Så tog jeg en beslutning.
"Jeg vil rejse mig op fra smudset og kæmpe tilbage.
Jeg vil ikke brændes til aske."
Da vi ankom til Auschwitz,
blev tusindvis af mennesker kremeret hver dag.
Nazisterne brugte jødiske fanger,
som de kaldte Sonderkommando,
til at fjerne ligene fra gaskamrene
og transportere dem ind i krematoriet.
Så vidt jeg ved, er der kun fire af os,
der arbejdede i Sonderkommandoen, som stadig er i live i dag.
Vi var de eneste øjenvidner,
der så det hele fra A til Z.
Vi så den endelige løsning blive udført.
Jeg er jøde fra Grækenland.
Jeg boede i Grækenland, indtil jeg blev ført til koncentrationslejren.
Den første uge i april 1944
ankom jeg til Auschwitz.
De udvalgte nogle af grækerne til at arbejde i krematoriet.
Det var min første dag, så jeg vidste ikke, hvad der skete.
Jeg så 2,500 helt nøgne mennesker
gå ind i det store kammer, som…
Der var kun plads til 500 personer, men de stuvede 2,500 derind.
Folk kunne ikke gøre andet end at stå op og holde om deres børn.
Og et kvarter senere, når de havde lukket dørene,
lod de gassen sive ind gennem de fire åbninger,
og så åbnede de igen.
Hvad så jeg? Jeg så de samme som et kvarter tidligere.
De var alle sammen døde, stående med deres børn, blåsorte.
Jeg spurgte mig selv: "Hvad foregår der her?"
Der var en polsk fyr, som var kommet til lejren før mig.
Jeg spurgte ham: "Hvor er Gud?"
Han sagde: "Gud er der, du har din styrke."
NYANKOMNE UDTAGET TIL GASKAMMERET
Der var fire krematorier, og de var i gang hele døgnet rundt.
Og der kom mange høje herrer fra Berlin
for at se, hvordan jøderne døde.
Der var et hul, som var hermetisk lukket,
gennem hvilket de kunne se, hvordan det jødiske folk døde.
Det tog to til fire minutter, alt efter hvor du var.
Mange tror, at vi, der arbejdede i Sonderkommandoen,
var skyldige i noget, fordi vi udførte den type arbejde.
Men vi kunne ikke selv komme ud af det.
Hvis man ikke adlød dem, så blev man dræbt omgående.
Jeg havde på et tidspunkt to meget nære venner.
De ankom. Deres efternavn var Venezia.
Og jeg sagde til dem med det samme,
at de skulle dø.
De bad om noget mad, og jeg gav dem, hvad jeg havde.
Jeg forklarede dem præcist, hvor de skulle placere sig,
lige ved åbningerne, så de kunne dø hurtigt.
Da det hele var overstået, bar jeg dem ud og vaskede dem,
og så lagde jeg dem i ovnen for at blive brændt.
JANUAR 1945 SLAGET OM BUDAPEST
Vi kunne høre artilleriet nærme sig.
Og Budapest var en slagmark
mellem tyskerne og den sovjetiske hær.
Og selvom vi vidste, der ville gå uger,
før den sovjetiske hær forhåbentlig ville befri de resterende jøder,
vidste vi, at der stadig var adskillige prøvelser forude.
I Auschwitz, efter jul,
kunne vi høre bomberne komme tættere og tættere på.
Nazisterne ønskede ikke, at nogen blev befriet,
så de gennede folk væk fra lejren.
Dødsmarchen foregik om vinteren.
De, der ikke kunne holde trit, blev simpelthen skudt i vejsiden.
Hvis nogen af os forsøgte at stikke af
eller foretage sig noget forbudt, blev de skudt på stedet.
Vi var tre venner, der havde holdt sammen indtil da,
og vi havde svoret, at vi ville ofre vores liv for hinanden.
Vi ville aldrig svigte hinanden.
Vi var unge, og vi havde den her ideelle drøm.
En af mine venner havde en knæskade, som var blevet til koldbrand.
Og en af soldaterne så ham halte
og kom hen til os for at skyde ham.
Vi gik ind foran ham, og han trak sin Luger og sagde:
"I får tre sekunder. Tæl til tre.
Enten slipper I ham, eller også dør I alle tre."
Forestil jer at være så ung og skulle tage sådan en beslutning?
Vi havde lovet, at vi ville dø for hinanden,
men vi kunne ikke holde løftet under en dødstrussel.
Vi svigtede ham.
Efter cirka ti dages march ankom vi endelig til Dachau.
BILL MED SIN SØN MARTIN DACHAU KONCENTRATIONSLEJR, TYSKLAND
Herregud.
Efter 53 år…
Det føles som i går.
Man kunne se dem ligge her ved vejen,
men folk trådte bare på ligene.
Det betød ikke noget for dem.
-Lige her? -Ja.
Jeg bad aldrig om folks navne.
Jeg ville ikke kende deres navne.
For måske ville jeg en dag møde en,
der kendte den her person,
hvis sko jeg havde taget, da han var død.
Hvis du kan forestille dig det, så var mit job hver morgen i en periode
at gå fra barak til barak
for at hente lig og transportere dem til krematoriet.
Vi brugte en trækvogn.
Jeg kan huske, at en Sonderkommando, der arbejdede i krematoriet,
kom ud og åbnede porten.
De tog imod ligene herfra.
Vi måtte aldrig gå videre.
De talte aldrig om krematoriet, men vi vidste det.
Hvis man kom herind, kom man aldrig nogensinde ud herfra.
For hvis de slap folk ud, og det lykkedes dem at flygte,
så kunne de afgive vidneudsagn, så de slap ikke nogen ud.
Se her…
Menneskets grusomhed mod andre mennesker.
Det er ubegribeligt.
Det er det mest uhyrlige, som mennesket har udtænkt.
At brænde mennesker for at slippe af med dem hurtigere.
Utroligt.
Det er overvældende og hårdt.
Hvorfor overlevede jeg?
Hvorfor skånede Gud mig?
Nogen begyndte at råbe "amerikanere!"
Vi forstod ikke, hvad de mente, og de pegede op mod himlen.
Pludselig kom der fly frem fra bjergene, ud af det blå,
og de bombede konvojen.
Men de rørte ikke os. Ingen af os kom til skade.
Da fandt jeg ud af for første gang, at USA var gået ind i krigen.
Den 29. april fik jeg ordre om at tage til Dachau.
Det var natten til den 28.
Vi fik ordre til at lette så hurtigt som muligt mod Dachau
uden at vide, hvad vi ville se.
Vi troede, det var en militærlejr,
en tysk militærlejr, som vi skulle indtage,
og derfor skulle vi tage folk derinde til fange.
Vi var i nærheden af det,
som skulle vise sig at være koncentrationslejre.
Pludselig hørte vi larmen fra maskingeværer.
Første tanke var, at vi skulle dø.
Men pludselig så vi amerikanske soldater overalt,
og bagefter så vi tyske soldater komme fra den retning.
Da de mødtes her i midten, overgav tyskerne sig.
Men forestil dig 32,000 mennesker komme ud af alle de barakker.
Uden for lejren,
på jernbanesporene,
holdt der omkring 40 godsvogne.
De var helt fyldt op med lig.
Og eftersom vi ikke anede, hvad vi stod overfor,
så var det … helt uvirkeligt.
De fleste af dem bar en tynd pyjamas Det var alt, hvad de havde på.
-En pyjamas med blå og hvide striber. -Folk var svage.
Svag er nok ikke det rette ord.
De var udmagrede.
Nogle så gamle ud uden at være det.
De var omvandrende lig. Skeletter.
Først kom der nogle få ud.
Så kom der flere og flere ud.
De strømmede hen mod os.
Det var næsten, som om de indså,
at vi var anderledes.
At vi var kommet for at hjælpe dem.
Amerikanerne sigtede på tyskerne med deres pistoler,
men de skød dem ikke. De overlod dem til os.
Det lykkedes os at få fat i omkring 12 tyske soldater,
og så kastede vi os over dem og flåede dem i stykker.
Vi fangede en tysk oberst.
Jeg gik hen og fortalte ham,
at han skulle tale med vores officerer.
Han spyttede mig i ansigtet.
Jeg skød ham.
Ikke så længe efter var krigen forbi.
Men i de sidste dage
havde vi til hensigt at forhindre Tyskland
i at gøre det her mod nogen igen.
Jeg har set mange frygtelige syn
i mine to år i Italien, Frankrig og Tyskland.
Men det værste, jeg nogensinde har set,
var ofrene for Holocaust.
Det er noget, der…
Jeg kan aldrig glemme det.
Jeg var ikke ung længere.
Jeg var ældgammel.
Jeg var 16, men jeg var ældgammel.
Det var utrolig svært at vende tilbage til friheden.
Vi vidste ikke, hvordan vi skulle forsone os med en verden,
som ikke ville have os,
og vi vidste ikke…
…hvem vi ville finde eller ikke finde.
De vidste ikke, hvad de skulle gøre, så vi kom i en DP-lejr,
som var en lejr for fordrevne personer.
Den nærmeste i mit tilfælde var i Østrig.
Alle de overlevende, der ikke havde et sted at tage hen, boede i de lejre.
Så det var en anden lejr, men vi var ikke fanger.
Efter den sovjetiske hær havde befriet Budapest,
og jeg blev et frit menneske igen,
vidste jeg ikke i månedsvis,
om min mor eller andre familiemedlemmer nogensinde ville vende tilbage.
Jeg håbede, at jeg kunne få ro i sjælen ved at komme tilbage til Auschwitz.
Men jeg var chokeret over at indse,
at det kun førte til nye spørgsmål og nye tvivl.
Jeg vil gerne vide lidt om min familie og om mig selv.
Hun vil gerne have oplysninger om sin familie og om sig selv.
Dit navn, tak.
Renee. R-E-N-E-E.
Det er første gang, jeg har besluttet
at lede efter spor af min familie.
Og min søster hed Klara.
Fandt du noget?
Ja, jeg har fundet noget. Vi kan kigge på det sammen.
Hun skal lægge dem sådan.
-Du skal lægge kortene sådan. -Ja.
Klara. Det er min søster.
Jeg fandt optegnelser over min søster, min far og mig selv.
Men da jeg spurgte til min mor…
…sagde arkivaren eller historikeren,
at de personer, der blev udtaget på stationen
og dræbt med det samme,
ikke fandtes i arkivet.
Tag det her med ovenpå til arkivet, og ring på klokken, okay?
Vi skal ovenpå til arkivet.
Tak skal du have.
Det er en blodprøve eller andre medicinske undersøgelser
for Klara Weinfeld.
Min søster blev åbenbart udsat for eksperimenter.
De tog en masse blodprøver på hende.
Og hvad betyder det her?
Han sagde: "Jeg ved det ikke.
Ingen har spurgt mig før.
Men en vis dr. Münch, der var chef for den her klinik,
er stadig i live."
Og så fandt jeg ud af, at I skulle interviewe ham,
og at jeg måske kunne spørge ham, hvad symbolerne betød.
Min søster Klara omkom i Auschwitz.
Og jeg har for nylig fået udleveret de her papirer fra Auschwitz.
-Jeg vil bede Dem fortolke dem. -Jeg skal prøve.
Kan De fortælle mig, hvad det er?
Det er ikke noget vigtigt.
Hvilke eksperimenter var det?
Det er ikke noget. Alt er i orden.
-Men hvorfor døde hun? -"Klinisk Institut."
Det er mit institut.
Hun døde.
Hvornår ankom hun, og hvor lang tid var hun der?
-Et halvt år. -Hvilket?
-Et halvt år. -Et halvt år? Javel.
-Og så døde hun. -Ja.
Det er en normal levetid. Forstår De det?
Var De også i Auschwitz? Så burde De vide det.
Jeg prøvede at være civiliseret.
Men han var temmelig undvigende,
og jeg blev meget vred.
For jeg ved, at tusindvis af mennesker døde på hans klinik.
Jeg vil gerne tilbage til Krematorium V,
for jeg ved, at min mor blev ført derind.
Jeg vil tænde nogle lys.
Jeg ved, at jeg ikke kommer tilbage mere.
Og nu…
Her for nylig modtog jeg et nyt brev fra Bergen-Belsen.
De har ikke fundet en Edith Lok noget sted i deres optegnelser.
Men de fandt en Edith Schwarz.
Og jeg kan huske, at på et tidspunkt
besluttede min søster Edith
at bruge min mors navn, men det havde jeg glemt.
Og i alle disse år har jeg ledt efter Edith Lok.
-Kan du finde mig med det ungarske… -Ungarsk?
Lad os se her… Okay.
Det er ikke alfabetisk.
ALICE I BERGEN-BELSEN EFTER BEFRIELSEN
Når jeg tager til Bergen-Belsen,
skal min mand bede en bøn med mine børn og med mig.
Vi vil holde en symbolsk begravelse for Edith.
Dette er kirkegården, hvor man begravede alle dem,
som efter befrielsen blev bragt til militærbarakkerne.
Vi har fundet navnet på din søster.
Vi mener, at hun døde her den 2. juni 1945.
Så alle de mennesker, der døde dengang, blev begravet her ved siden af hinanden.
I dag er en meget særlig dag i mit liv.
Endelig er min søgen forbi.
Nu ved vi, hvad der skete, og hvornår det skete.
Jeg har taget min mors bønnebog med,
og nu vil vi bede en bøn for dig.
De bønner, som vi plejer at bede,
og tænde et lys i dit minde.
Vi vil huske dig … for evigt.
Så længe vi lever.
Men der er mange som mig derude,
der stadig leder.
Fordi for os… var befrielsen ikke den sidste dag.
Jeg fik en besked om, at jeg var blevet udvalgt
til at modtage et stipendium
til University of Washington i en by, der hed "Seettle."
Ingen fortalte mig, at det skulle udtales "Seattle."
Jeg havde en billet på SS Marine Falcon.
Jeg fandt køje B-20, tog min rygsæk af, og så kaldte de til "chow."
Jeg anede ikke, hvad det var. Det var ikke med i mit ordforråd.
Jeg stillede mig i madkøen.
Vi havde nogle store metalbakker, og det var en periode,
hvor jeg stadigvæk var mentalt optaget af sult.
Og alle tog store portioner mad op på den her metalbakke,
og forenden af køen
var der en stor kurv med appelsiner
og en stor kurv med bananer.
Min mor havde lært mig manerer, men jeg var pludselig i tvivl.
Der stod en stor sømand,
og jeg spurgte ham: "Skal jeg tage en banan
eller en appelsin?"
Han sagde: "Du må spise alle de forbandede bananer og appelsiner, du vil."
Så vidste jeg, at jeg var i himlen.
Jeg elskede min landsby, og jeg ser den som malerisk og lykkelig.
Jeg har planlagt at tage dertil for første gang, siden jeg rejste i 1944.
Se på skiltet, Robin. Der står "Polyana" på russisk.
Kan du se?
Floden løber her til højre.
Vi plejede at bade her…
Jeg håber, jeg kan finde nogle af de personer,
som jeg kendte fra før krigen.
Måske kan jeg tale med dem.
-Kan du se, der er svampe i krukken? -Ja.
Måske kan de fortælle mig, hvad der skete, mens vi var væk.
En kvinde ved navn Mariska kunne huske mine bedsteforældre,
men også min far, min mor og mig.
Det overraskede mig, at hun kunne huske mig.
Jeg var bange for, at folk ville ville være fjendtlige over for mig.
At de ville anklage mig for at komme igen for at tage noget fra dem.
Men de spurgte mig meget høfligt,
om jeg ville have mit hus igen og flytte tilbage til landsbyen.
Jeg sagde: "Nej.
Mine børn skal bare vide, hvor jeg kommer fra,
og jeg ville se det sted, jeg voksede op, en sidste gang før jeg dør."
Jeg var tilbage i min hjemby
med min familie og min datter.
Jeg viste hende min smukke by.
Og overalt, hvor vi tog hen, eksisterede ordet "jøde" ikke.
Denne bygning var det jødiske forsamlingscenter.
Jeg ville besøge det jødiske tempel, som var en smuk synagoge.
Se, hvordan de har…
Åh, du godeste.
Det er utroligt, hvad de gjorde ved byen.
Det er ikke til at fatte.
Da vi kom derhen,
mødte jeg en mand, en jødisk mand.
Han var også i Auschwitz.
Undskyld, taler De ungarsk?
Goddag. Er De herfra?
Ja, jeg blev født her i 1928.
Jeg er fra Weinfeld-familien.
Weinfeld?
Min far havde en butik på Skomagergade,
og min familie kom her i synagogen.
Jeg holdt min bar mitzvah her, da jeg blev 13 i 1941.
Og hvorfor blev De her i byen?
Fordi jeg kom tilbage fra Auschwitz
den 6. juni 1945.
Og få dage senere blev grænserne lukket.
Så viste han os rundt i synagogen og forklarede for os,
at det ikke længere er et jødisk tempel.
I gamle dage var der davidsstjerner her.
Hvad gjorde de med dem?
De har gjort synagogen til en koncertsal.
De har fjernet alt det, der stammer fra den tid.
Det var meget smertefuldt at se,
at dette hellige sted er blevet forvandlet til et forlystelsessted.
Men det sværeste var at besøge mit hjem.
Åh gud!
Det er den oprindelige port.
-Indgangen. -Indgangen, ja.
Det er forsømt.
Dette smukke hus, som min far altid tog sig af,
og alting var velplejet omkring det.
-Jeg tror, der er låst. -Nej.
-Den vil bare ikke åbne. -Nej?
Den vil ikke åbne.
I det øjeblik ønskede jeg, at jeg ikke havde set det.
En af naboerne,
som var et lille barn, da de førte os væk, var der stadig.
Gudskelov, at De stadig er i live.
Jeg kan stadig huske alt, som det så ud dengang.
Han er blevet gift med en russisk kvinde,
der var meget sympatisk.
Ens eget hjem…
At tage nogens hjem… Hvordan kan man gøre det?
Der er meget at fortælle, men De ved, hvad man siger:
Selv væggene har ører.
Hun var bange for at fortælle mig, hvad der skete, da vi rejste.
Fortæl mig bare, om I talte om det, efter at de deporterede os?
Vi var så kede af det for Klara. Vi hørte, at hun døde på vejen.
Nej. Hun døde faktisk derovre.
Den stakkels pige.
Jeg har kun set det i film.
Brændte de virkelig folk? Gjorde de?
Desværre var det meget værre end på film.
Jeg følte mig meget heldig over,
at jeg havde muligheden for at rejse hjem til Amerika.
Jeg gemte diamanterne hele vejen igennem.
Da vi blev befriet, talte jeg ikke om Holocaust.
Men jeg fik diamanterne monteret i et tåreformet vedhæng,
fordi jeg havde grædt så meget over dem.
Så jeg følte, at en tåre var passende.
Jeg fortalte mine børn, at disse diamanter skulle gå
fra generation til generation
til den førstefødte pige i familien i al evighed.
…smage på det.
Som I kan se, er der forskellige former og slibninger.
Det er det eneste, jeg har…
…som min mor har holdt ved.
Jeg ved ikke, hvad du tænker om…
Mit liv i dag er noget, som jeg ikke selv kan tro på.
Jeg er blevet valgt af min valgkreds i Californien,
af cirka 600,000 mennesker, ni gange.
Det virker som en drøm, og det giver mig
en utrolig stor følelse af ansvar.
Som den eneste overlevende fra Holocaust,
der nogensinde er blevet valgt til USA's kongres,
ved jeg, jeg taler for alle mine kolleger,
republikanere og demokrater,
når jeg udtrykker min vrede over de seneste terrorangreb…
Jeg fokuserer selvfølgelig primært på menneskerettigheder.
For jeg er overbevist om, at det er vejen
til en mere civiliseret verden.
Min kone Annette og jeg har kendt hinanden hele livet.
Vi voksede op som børn i Budapest.
Vi har været gift i 47 år nu.
Og vi har to døtre,
der tidligt kom til os og sagde,
at de planlage at give deres forældre en særlig gave.
Da vores familier blev udslettet, ville de give os en stor familie.
Og vi er blevet velsignet med 17 vidunderlige børnebørn.
De er midtpunkt i vores liv.
Jeg vil gerne oplyse folk vedrørende Holocaust.
Så jeg tager til Museum of Tolerance,
hvor jeg har startet et undervisningsprogram.
Og der taler jeg over for grupper, der kommer ind på museet.
…det kom i stand.
Når sådan noget finder sted,
begynder man næsten at tro, at man har gjort noget forkert.
Hvorfor gjorde de det mod mig?
Jeg føler, at det er min pligt
at gøre verden opmærksom på, hvad der skete i den tid.
Jeg har altid følt, at ord var utilstrækkelige.
Og at hvis jeg ville fortælle historien om mine oplevelser,
så måtte jeg tale gennem et medium.
Og så fandt jeg kunsten.
Kunst overskrider grænser.
Den rækker ud over ord.
Jeg ville have, at overfladen skulle være lagdelt.
Den bør ligne en krakeleret væg,
som om den er klistret til med gårsdagens nyheder.
For folk vil helst glemme fortiden.
Folk vil gerne glemme Holocaust.
Det, der holder mig gående…
…er den familie…
…som min mand og jeg har skabt.
Mine børnebørn.
Tre vidunderlige børn.
To af dem er rabbinere,
og min smukke datter.
Hun lærer mig hver dag, hvad der er vigtigt i livet.
Og min mand, som er israeler på fjerde generation.
Han er sådan en galant mand,
og han hjalp mig med at opbygge et liv.
Dette maleri hedder "Arbeit Macht Frei."
Når man læser det velkomstskilt,
hvis man kan sige det, hvor der står Arbeit macht frei…
Min kunst handler om Holocaust,
for jeg har ikke noget mindesmærke for min slægt.
Jeg… Jeg ved ikke, hvor de er.
Mange af mine familiemedlemmer døde, så mange blev dræbt.
Familien Basch blev næsten udslettet.
Men vi er genopstået.
Så når vi mødes, er vi ret mange.
Jeg føler glæde, når jeg er sammen med dem.
Jeg tænker: "Jeg var så tæt på døden,
og her sidder jeg ved et bord med 11 eller 12 af os."
Jeg glædes over livet.
Nydelsen ved at leve er vidunderlig.
En dag, på en søndag, bankede nogen på min dør,
og jeg gik hen til døren for at åbne.
Der stod en mand med en pakke under armen.
Han spurgte mig: "Er du Paul Parks?
Vi har faktisk ledt efter dig i flere år.
Der er flere, der har ledt efter dig."
Jeg spurgte ham: "Hvorfor?"
Han svarede: "En mand, som blev befriet af jer i Dachau, kunne aldrig glemme jer.
Han døde for flere år siden.
Han havde lavet en menorah i lejren.
Han lavede den af nogle søm,
som han flettede og svejsede sammen, mens han var i lejren.
Han ønskede, at du skulle have den.
Så vi har ledt efter dig for at give dig den. Værsgo."
Han gav mig en smuk menorah.
Befrielsen var som en gave fra verden.
Derefter begyndte jeg at tro på Gud igen.
Han er her, og Han har hjulpet mig igennem.
Jeg tror ikke, at Gud skabte Holocaust.
Jeg tror, at Gud gav os en sjæl og et hjerte og en fri vilje.
Vi bestemmer selv,
hvad vi vil gøre med vores liv.
Jeg bebrejder mennesket, ikke Gud.
Jeg kan ikke rationelt forklare…
Følelsesmæssigt eller intellektuelt forklare Holocaust.
Jeg kan ikke finde en plads til…
…en højere magt i det mareridt.
Hvem er vi?
Hvad lærer bøgerne os?
Hvad er forskellen mellem mig
og et andet barn?
Hvad siger Bibelen?
Hvad handler det her om?
Hitler forblev en patologisk antisemit.
I et af sine sidste testamenter
eller advarsler til sine tilhængere,
bad han dem om at fortsætte krigen mod jøderne.
I sit testamente fra den 29. april 1945
står der: "Først og fremmest
befaler jeg nationens ledere og deres underordnede
om nøje at opretholde racelovene
og ubønhørligt modarbejde
menneskehedens universelle gift,
den internationale jødedom."
KREMATORIE V AUSCHWITZ II (BIRKENAU), DØDSLEJR
Holocaust skal betragtes som et kapitel
i den lange historie om menneskers grusomhed mod hinanden.
Man kan ikke ignorere den diskrimination,
som mange mennesker udsættes for
på grund af race, farve eller tro.
Man kan ikke ignorere slaveri.
Man kan ikke ignorere heksebrændinger.
Man kan ikke ignorere kristenforfølgelserne i Romerriget.
Holocaust er måske kulminationen
af den slags rædsler, der kan opstå,
når mennesket mister sin integritet
og sin tro på menneskelivets hellighed.
Tekster af: Rikke Schultz