Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫דבר אחד שהתמיה אותי ואת העולם כולו‬
‫היה שהגרמנים הקדישו כוח אדם,‬
‫רכבות ומשאיות ואנרגיה‬
‫להשמדת היהודים עד ליום האחרון.‬
‫אם הם היו מפסיקים זאת‬ ‫שישה חודשים לפני סוף המלחמה‬
‫ומקדישים את האנרגיה הזאת כדי להתחזק,‬
‫ייתכן שהיו יכולים להמשיך קצת במלחמה.‬
‫אך היה חשוב להם יותר להרוג את היהודים‬ ‫מאשר לנצח במלחמה.‬
‫- במהלך מלחמת העולם השנייה, -‬
‫- כשגרמניה הנאצית של אדולף היטלר‬ ‫כבשה אומה אחר אומה, -‬
‫- נשללו זכויותיהם של יהודי אירופה,‬ ‫הם נשלחו לגטאות בכפייה, -‬
‫- גורשו למחנות ריכוז ונרצחו. -‬
‫- אפילו ב-1944,‬ ‫כשהיה ברור שגרמניה עומדת להפסיד במלחמה, -‬
‫- לא פסקו היטלר ותומכיו ממלחמתם ביהודים. -‬
‫- כוחותיו המשיכו בקדחתנות בהרג -‬
‫- של האוכלוסייה היהודית הגדולה ביותר‬ ‫שנותרה באירופה: יהודי הונגריה. -‬
‫- אלה סיפוריהם של חמישה ניצולים הונגריים‬ ‫בשנתה האחרונה של מלחמת העולם השנייה. -‬
‫גדלתי בעיירה בשם פולנה, בהרי הקרפטים.‬
‫זאת הייתה עיירה קטנה,‬ ‫עם שני רחובות ראשיים.‬
‫זה מוביל כל הדרך עד ל…‬ ‫יש שם כנסייה. אי אפשר לראות…‬
‫היו לנו סניף דואר…‬
‫- איירין זיסבלט‬ ‫מפולנה, הונגריה -‬
‫בית עירייה, כנסייה ובית כנסת.‬
‫הכול הכירו זה את זה.‬
‫זה היה יפהפה.‬
‫- רנה פיירסטון‬ ‫מאונגוואר (אוז'הורוד), הונגריה -‬
‫גרתי בעיר בשם אוז'הורוד.‬
‫זאת הייתה עיר קטנה,‬
‫אך הייתה בה תחושה‬ ‫של עיר גדולה וקוסמופוליטית.‬
‫בדיוק כאן הייתה מעדנייה קטנה,‬
‫היא הייתה…‬
‫בדיוק כאן.‬
‫ו…‬
‫נהגנו לבוא לכאן‬ ‫כדי לאכול כריכים אחר הצהריים.‬
‫גרנו בעיירה בשם שארוואר.‬
‫- אליס לוק כהנא‬ ‫משארוואר, הונגריה -‬
‫היא נמצאת בהונגריה, קרוב לגבול האוסטרי.‬
‫מדי יום הביאו האיכרים‬ ‫את מרכולתם מהכפרים הסמוכים‬
‫בסלים גדולים שנשאו על ראשיהם או על כתפיהם.‬
‫ססובו הייתה…‬
‫- ביל באש‬ ‫מססובו, הונגריה -‬
‫קהילה קטנה מאוד בת 3,000 תושבים.‬
‫לא היה חשמל ולא היו תשתיות כלל.‬
‫אז אלה היו חיים פשוטים ומשעממים מאוד.‬ ‫לא היה שום דבר מרגש.‬
‫אך בבודפשט, לשם הגעתי,‬ ‫החיים היו שונים מאוד.‬
‫ההבדל היה עצום.‬
‫הסתכלתי על העיר הזאת ואמרתי, "וואו!"‬
‫מעולם לא האמנתי שדבר כזה קיים!‬
‫בודפשט הייתה עיר מרהיבת עין ברמה עולמית…‬
‫- טום לאנטוש‬ ‫מבודפשט, הונגריה -‬
‫ברמה של וינה, או פריז, או לונדון,‬ ‫כבירה אירופאית גדולה.‬
‫בניין הפרלמנט מרהיב העין הזה‬
‫היה עד לדברים הטובים ביותר‬ ‫והנוראים ביותר בהיסטוריה של הונגריה.‬
‫רוב היהודים בבודפשט‬
‫נטמעו לגמרי והיו פטריוטיים מאוד‬
‫וגאים מאוד במורשת התרבותית ההונגרית שלהם.‬
‫בעיירה שלנו היו כ-800 משפחות יהודיות ‬
‫ולדעתי היו בעיירה‬ ‫כ-10,000 או 11,000 לא יהודים.‬
‫היו לי חברים לא יהודים.‬ ‫יצאתי עם בחורים לא יהודים.‬
‫להורים שלי היו חברים לא יהודים.‬
‫בה בעת הרגשנו גם שאנחנו הונגריים מאוד,‬
‫לא רק יהודים.‬
‫היהדות הייתה הדת שלנו,‬
‫אך היינו הונגרים.‬
‫ב-2 באוגוסט 1934‬ ‫נשבעו הקצינים והחיילים אמונים‬
‫לא לגרמניה, אלא להיטלר באופן אישי.‬ ‫בתוך 18 חודשים…‬
‫בשעה שלטונו של היטלר על גרמניה‬ ‫הפך למוחלט,‬
‫הבטיח היטלר לשכנתו המבוהלת, אוסטריה,‬
‫לא להתערב בענייניה.‬
‫ב-1938, כשהייתי בן עשר,‬
‫קניתי את העיתון הראשון שלי‬
‫וראיתי את הכותרות,‬
‫"היטלר צועד לתוך אוסטריה".‬
‫והרגשתי שלרגע ההיסטורי הזה‬
‫תהיה השפעה עצומה‬ ‫על חייהם של יהודי הונגריה,‬
‫על חייה של משפחתי ועל חיי.‬
‫גרמניה פולשת לפולין ולעיר החופשית דנציג.‬ ‫ורשה מופצצת ומופגזת.‬
‫פולין חרבה.‬
‫- פלישה לפולין -‬
‫פליטים שברחו מפולין הגיעו להונגריה‬
‫וברוב המשפחות היהודיות‬ ‫הלכו הגברים לבית הכנסת בשישי בערב,‬
‫כדי לקחת את האנשים האלה לביתם‬ ‫ולספק להם מחסה.‬
‫הם באו וסיפרו סיפורים.‬
‫ואני זוכרת שלעיתים קרובות מאוד‬
‫לא האמנו להם.‬
‫שמעתי שיחה בין אבי לגבר אחר…‬
‫- איירין ב-1943‬ ‫בת 12 -‬
‫והוא סיפר לאבי מה הנאצים עושים בפולין.‬
‫ודבר אחד שלעולם לא אשכח ששמעתי…‬
‫הוא אמר,‬ ‫"הנאצים לוקחים את התינוקות היהודיים שלנו,‬
‫מחזיקים ברגליהם וקורעים אותם לשניים‬
‫ומשליכים אותם לדניסטר",‬ ‫שהוא נהר באוקראינה.‬
‫ומאוחר יותר, כמובן,‬
‫הסיפורים הלכו והחמירו.‬
‫והתחלנו לשמוע על ירי בהמונים‬ ‫ועל קברי המונים.‬
‫אבל הייתה מין תחושה…‬
‫אני שונא להשתמש במילה,‬ ‫אבל אני חייב להשתמש בה…‬
‫תחושה פטריוטית נאיבית שאנחנו, ההונגרים,‬ ‫לא עושים דברים כאלה.‬
‫היטלר היה בגרמניה‬ ‫ומה שקרה בגרמניה לא היה קשור בנו.‬
‫כלומר, היינו רחוקים מכל זה.‬
‫- גרמניה -‬
‫- הולנד, 1940 -‬
‫- בלגיה, 1940 -‬
‫- צרפת, 1940 -‬
‫היו שתי מלחמות.‬
‫הייתה מלחמה צבאית, ולצידה של המלחמה הזאת…‬
‫- ד"ר רנדולף ברהם‬ ‫היסטוריון וניצול שואה -‬
‫התחוללה מלחמה נוספת,‬ ‫מלחמת האס-אס ביהודים.‬
‫- ליטא, 1941 -‬
‫- פולין, 1942‬ ‫גטו ורשה -‬
‫- לטביה, 1942 -‬
‫- ליבאו, לטביה, 1943‬ ‫הוצאה להורג של יהודים -‬
‫הצד האפל של האופי הלאומי ההונגרי‬ ‫הפך ברור יותר ויותר.‬
‫רדיפת היהודים הפכה ברורה יותר ויותר.‬
‫היהודים איבדו את עבודתם, את העסקים שלהם…‬
‫הייתה תנועה הונגרית נאצית, "צלב החץ",‬
‫והיא הפכה, כמובן,‬
‫לארגון השנוא והמפחיד ביותר‬ ‫בעיני היהודים בהונגריה.‬
‫אנשים תוהים, "מדוע לא עשינו משהו?"‬
‫לא ברחנו. לא הסתתרנו.‬
‫ובכן, זה לא קרה בבת אחת.‬
‫דברים התרחשו באיטיות רבה,‬
‫אז בכל פעם שהודיעו על חוק חדש,‬ ‫או הגבלה חדשה,‬
‫אמרנו, "טוב, זה רק עוד דבר אחד. זה יחלוף".‬
‫- מרץ 1944‬ ‫כיבוש הונגריה -‬
‫היטלר נכנס להונגריה ב-19 במרץ, 1944.‬
‫הייתי בן 16.‬
‫1944, 19 במרץ.‬
‫הגרמנים נכנסו, האס-אס נכנס לעיירה שלנו.‬
‫כל המשטר הנאצי שהחזיק בעיירה שלנו‬ ‫היה שני אופנועים,‬
‫כי הם היו שם כבר, בדמותם של התושבים‬ ‫שעשו בשבילם את העבודה המלוכלכת.‬
‫רובם היו אנשים‬ ‫שחשבנו שהיו חברים שלנו במשך כל השנים,‬
‫אך הם הפנו לנו עורף בן לילה‬
‫והלכו עם הצד השני.‬
‫וההגבלה הבאה הייתה‬
‫שליהודים אסור לצאת לרחוב בלי הטלאי הצהוב.‬
‫שמענו שבגרמניה אילצו אותם‬ ‫לענוד את הטלאי הצהוב לפני שנלקחו,‬
‫ושכך היה גם בפולין.‬
‫אז באותו שלב היינו מודאגים.‬
‫לא ענדתי טלאי צהוב ונתפסתי.‬
‫נשלחתי למחנה של עבודת כפייה ‬
‫מצפון לבודפשט,‬
‫במקום שבו עבר גשר רכבת חשוב.‬
‫תפקידנו היה…‬
‫- טום עם נכדיו‬ ‫"ברך הדנובה", הונגריה -‬
‫לתקן את מסילות הברזל,‬
‫את הפסים, את הגשרים, ללא הפסקה,‬
‫והבריטים והאמריקאים הפציצו יומם ולילה.‬
‫ברור שחששנו שנמות.‬
‫אך בה בעת קיווינו‬
‫שהמפציצים האמריקאיים והבריטיים‬ ‫יפגעו בכל המטרות שלהם‬
‫וישמידו את הגשר הזה,‬
‫כי זאת הייתה הדרך להביס את היטלר.‬
‫ברחתי ממחנה העבודה ההוא‬
‫והצטרפתי למחתרת ההונגרית.‬
‫הצו הבא היה שעלינו לארוז…‬
‫25 קילו.‬
‫בתחילה לא הבנו. מה ניקח?‬
‫חשבו על הבית שלכם, שאתם גרים בו.‬
‫מה הייתם לוקחים ב-25 קילו?‬
‫מה זה 25 קילו?‬
‫כמה זה 25 קילו?‬
‫האם תיקחו את הכריות? את השמיכות?‬ ‫את הכלים? את…‬
‫מה תיקחו?‬
‫כשארזנו,‬
‫רציתי לקחת משהו‬ ‫שיזכיר לי את הזמנים הטובים.‬
‫הייתי מדוכאת ומודאגת מאוד.‬
‫אז נתקלתי בבגד ים,‬
‫בגד ים שאבי הביא לי.‬
‫אני לא רוצה לעשות את זה.‬
‫לאחר אחת מנסיעות העסקים שלו,‬ ‫כשלוש שנים קודם לכן,‬
‫אבא שלי חזר הביתה.‬
‫והוא תמיד הביא לנו משהו,‬
‫לאחותי ולי.‬
‫ו…‬
‫כמובן שתמיד שאלנו, "מה הבאת?"‬
‫והוא פתח את הקופסה,‬
‫ובקופסה היה בגד ים יפהפה.‬
‫היה לו גימור מבריק מסאטן…‬
‫- רנה (מימין) ב-1943‬ ‫בת 19 -‬
‫והדפס של פרחים ססגוניים.‬
‫ואחר הצהריים,‬ ‫כששמעתי את מגפיהם של החיילים שעלו במדרגות,‬
‫רצתי ולבשתי את בגד הים הזה‬ ‫מתחת לשמלה שלי.‬
‫וכך עזבתי.‬
‫הם פרצו את הדלתות הקדמיות.‬ ‫הם נכנסו. הם נתנו לנו כמה דקות.‬
‫הם אמרו שיש לנו חצי שעה,‬ ‫אבל זה לא היה חצי שעה…‬
‫לאסוף את כל חפצי הערך שלנו,‬
‫והם הצעידו אותנו מהבית.‬
‫לא העליתי בדעתי‬ ‫שהם פשוט לוקחים אנשים מבתיהם…‬
‫רק כי הם יהודים.‬
‫החברים לכאורה שלנו, והשכנים שלנו,‬
‫עמדו לצד הכביש,‬
‫והם צעקו,‬
‫"הגיע הזמן, לכו מפה",‬ ‫ו"אנחנו לא צריכים יהודים בעיר שלנו.‬
‫אנחנו צריכים להיפטר מכם היהודים".‬
‫עמדתי שם ולא האמנתי למראה עיניי.‬
‫האנשים שעם ילדיהם הלכתי לבית הספר!‬
‫היינו חברים! חלקנו בדברים!‬
‫למה הם כה עוינים?‬ ‫למה הם שונאים אותנו פתאום?‬
‫זה כמו כשקוראים‬ ‫על כך שהיהודים יצאו ממצרים.‬
‫נשאנו את כל המטען שלנו.‬
‫הכריות והשמיכות היו קשורים כחבילה.‬
‫ואנחנו, הילדים, עזרנו לסחוב,‬ ‫והרגשתי כה מבוישת…‬
‫רצינו להאמין‬ ‫שהם ייקחו אותנו לגרמניה ושנעבוד.‬
‫באמת שרצינו להאמין בזה.‬
‫ובאותו שלב כל יהודי אירופה כבר היו במחנות,‬
‫ולא ידענו זאת.‬
‫הריכוז, ההשמה בגטו והגירוש‬
‫התרחשו באופן מרוכז, בתוך 12 שבועות,‬
‫ובשום מקום אחר לא בוצעה תוכנית הגירוש‬
‫באותן ברבריות ומהירות כפי שבוצעה בהונגריה.‬
‫הם אמרו שייקחו אותנו לגטו‬ ‫ואנחנו לא שמענו את המילה הזאת מעולם.‬
‫זאת לא מילה בהונגרית, "גטו".‬
‫לא היה לנו מושג היכן אנחנו.‬
‫בבוקר, כשהתעוררנו,‬
‫הבנתי שאנחנו במחסן לבנים פתוח.‬ ‫בחצר של מפעל ללבנים.‬
‫ובחודש אפריל היה גשום. ירד הרבה גשם.‬
‫- איירין עם בתה רובין‬ ‫אתר גטו מונקץ' -‬
‫וכל הזמן… נאלצנו להחליף את הסדינים,‬ ‫כי הסדינים היו הגג‬
‫והיינו רטובים תמיד.‬
‫היו שם אלפי אנשים,‬ ‫כי הם הגיעו מכל רחבי המחוז.‬
‫ובכל מקום היו שומרים, עם כלבים,‬
‫והם הסתובבו כל הזמן,‬ ‫כלבי רועה גרמני גדולים,‬
‫ברצועות קצרות מאוד.‬
‫…כי כל האזור הזה היה צריפים,‬ ‫עם אנשים בכל מקום.‬
‫את יודעת איפה הצריף שלך היה?‬ ‫-כן.‬
‫הצריף שלי היה כאן,‬ ‫במקום שבו נמצאות ערמות הלבנים האלו.‬
‫ואז, יום אחד,‬ ‫הכריזו שכל מי שרוצה ללכת לעבוד בטוקאי,‬
‫בכרם, בייצור יין, צריך לבוא,‬
‫וכולם עלו לרכבת ברצון ובשמחה,‬
‫כי זה היה גיהינום.‬
‫וללכת לעבוד בכרם היה כמו ללכת לגן עדן,‬ ‫בהשוואה לכך.‬
‫החיילים ההונגריים לקחו אותנו לתחנת הרכבת.‬
‫אימא שלי אמרה לי,‬
‫"תפרתי יהלומים בחצאית שלך,‬ ‫באמרה של החצאית שלך,‬
‫ואם לא יהיה לך מספיק לאכול,‬ ‫תשתמשי בהם כדי לקנות לחם".‬
‫כשהגענו לתחנת הרכבת‬ ‫הבנו שלא ניסע ברכבות נוסעים.‬
‫היו שם קרונות בקר.‬
‫אבא שלי אמר,‬ ‫"אין להם רכבות אחרות, כי יש מלחמה.‬
‫לכן אין להם אחרות.‬ ‫הם חייבים להשתמש במה שיש להם".‬
‫כל מי שלא הלך מהר הוכה.‬
‫כשהם סגרו את הדלתות שמעתי מבחוץ חבטה,‬
‫כאילו שסוגרים אותנו שם בבריח.‬
‫זה כבר לא היה נורמלי.‬ ‫לא האמנתי שאזלו להם שאר הרכבות.‬
‫המצב בבודפשט הלך והחמיר.‬
‫נאלצתי להשיג מסמכים של גויים.‬
‫כיהודי, לא הייתי קיים.‬
‫היו יורים בי והורגים אותי.‬
‫היית חיה נרדפת,‬ ‫24 שעות ביממה, מדי יום ביומו,‬
‫ולא ידעת אם מישהו מאלה שנתקלת בהם‬
‫היה לצידך באמת.‬
‫ולולא ולנברג,‬
‫לא אני ולא שאר עשרות האלפים היינו שורדים.‬
‫ראול ולנברג הגיע…‬
‫- ראול ולנברג -‬
‫כשהונגריה כולה,‬ ‫למעט בודפשט, כבר הייתה נקייה מיהודים.‬
‫הוא נסע לבודפשט בתקופה שבה, באזורי הספר,‬
‫היהודים כבר הושמו בקרונות בקר‬ ‫ונשלחו מהונגריה.‬
‫והוא החליט להצטרף לשגרירות השוודית שם‬
‫אך ורק כדי לנסות להציל יהודים.‬
‫בכך שהנפיק "תעודות חסות" שוודיות,‬
‫הוא הכריז שהאדם שמחזיק במסמך הזה‬
‫מתכנן להגיע לשוודיה בסוף המלחמה.‬
‫זאת הייתה בדיה,‬ ‫אך בתוהו ובוהו והבלבול של המלחמה,‬
‫פיסת הנייר המופלאה וחסרת ערך הזאת‬ ‫פעלה את פעולתה.‬
‫מספר מאיתנו פעלו כמפיצים או רצים‬
‫כדי למסור את התעודות המזויפות האלו‬
‫לאנשים שחיכו בבתים המוגנים.‬
‫ולנברג שכר בתי דירות גדולים,‬
‫והציב שלט בשוודית שציין שכל הדיירים‬
‫נמצאים תחת חסותה‬ ‫של הממשלה המלכותית של שוודיה.‬
‫אני גרתי בסנט אישטוון פארק מספר 25.‬
‫רוב הבתים האלה היו בתי דירות‬ ‫של המעמד הבינוני-גבוה,‬
‫ודירת ארבעה חדרים,‬
‫שלפני המשבר הזה גרו בה ארבעה, ‬ ‫חמישה או שישה אנשים,‬
‫הפכה לפתע לכוך‬
‫שבו נדחקו 60-70 בני אדם‬ ‫לדירת ארבעה חדרים.‬
‫מאוד לא נוח.‬
‫זה היה מאוד לא נוח, מותק,‬ ‫אך למעלה מכך, זה היה מסוכן להפליא.‬
‫המונח "בית מוגן" אינו מדויק, כמובן,‬
‫כי רבים מאלה שגרו ב"בתים המוגנים" האלה‬
‫נאספו, נלקחו לגדות הדנובה והומתו.‬
‫לא היה קשה להיכנס לבתים המוגנים.‬
‫לחיילים לא היה אכפת.‬
‫הם עמדו בחוץ, מלפנים: "תיכנסו לשם".‬
‫אבל לצאת מהם…‬
‫זה היה הדבר הקשה.‬
‫אם חיילים גרמניים או חיילים הונגריים נאצים‬ ‫חשדו במשהו,‬
‫הם הורו לנו להוריד את מכנסינו,‬
‫כי היינו הנימולים היחידים.‬
‫יום אחד לקחתי את התעודות המזויפות,‬ ‫צמודות לגופי,‬
‫אלו שהעברתי לאנשים ‬ ‫כדי שיוכלו לצאת מהבניין,‬
‫וטעיתי בחישוב.‬
‫עברתי דרך הביוב, ידעתי מתי צריך לצאת,‬
‫אך עשיתי טעות.‬
‫במקום לצאת באמצע הבניין‬
‫יצאתי בחזית הבניין,‬
‫שם שמרו שני חיילים על הבניין.‬
‫התחלתי לרוץ מהר ככל שיכולתי‬ ‫וחציתי את הרחוב הלוך ושוב.‬
‫והם גירשו קבוצה של יהודים.‬
‫מבלי לדעת לאן לוקחים אותם,‬
‫זינקתי לתוך קבוצת היהודים הזאת וחשבתי,‬
‫"הסתבכתי בצרות כבר המון פעמים ונחלצתי‬ ‫וכעת איחלץ עוד פעם אחת.‬
‫זאת רק עוד בריחה אחת".‬
‫לאחר חמישה ימים הגענו לבוכנוואלד.‬
‫היינו ברכבת במשך כחמישה ימים.‬
‫ישבנו על ערמת המטען שנשאנו לשם.‬
‫בקרון הבקר שבו הייתי נמצאו כ-120 מאיתנו.‬
‫צמודים זה לזה כמו סרדינים, והיה חם מאוד.‬
‫היה שם דלי אחד, אתם יודעים, לעשיית צרכים.‬
‫ולפתע הדלי התמלא והריח היה לא נסבל.‬
‫הם לא פתחו את הדלתות‬ ‫כדי שנוכל לעשות את צרכינו.‬
‫הם לא נתנו לנו מים. הם לא נתנו לנו אוכל.‬
‫הילדים צרחו. הם רצו הביתה.‬
‫"לאן הם לוקחים אותנו?"‬
‫איש לא ענה.‬
‫הייתה שם אפלה מוחלטת.‬
‫האור חדר רק דרך החריצים שבקרון הבקר.‬
‫אבי מצא חריץ בקרון הבקר.‬
‫הוא הביט החוצה ואמר בקול רם,‬
‫"לא נראה לי שאנחנו נוסעים לכרם,‬ ‫כפי שאמרו לנו,‬
‫כי כרגע חצינו את הגבול‬ ‫ואנחנו נוסעים לעבר פולין".‬
‫כשהוא אמר פולין,‬
‫נזכרתי באיש שסיפר את הסיפור על הילדים,‬
‫על מה שעושים לילדים בפולין.‬
‫אני אחזתי באחי הקטן.‬ ‫הוא היה בן שנתיים וחצי‬
‫ואחזתי בו חזק מאוד.‬
‫ואמרתי לו, אמרתי לעצמי,‬
‫"אני לא ארפה ממנו לעולם.‬ ‫הם לא ייקחו אותו ממני לעולם."‬
‫כאשר פתחו את הדלת לפתע…‬
‫האור הכה בנו.‬
‫ובגלל שהיית בעיניים עצומות‬ ‫במשך ארבעה או חמישה ימים,‬
‫או שהתרגלת לחושך הזה,‬
‫היית עיוורת כמעט.‬
‫היינו ממש מאושרים, כי עמדנו לקבל אוויר.‬
‫עמדנו לרדת מהרכבת‬ ‫ואולי ללכת לשירותים כמו אנשים רגילים,‬
‫לשתות מים ואולי גם לאכול קצת.‬
‫וכולם שאלו,‬ ‫"איפה אנחנו? איך קוראים למקום הזה?"‬
‫שמו היה מוזר מאוד.‬
‫אושוויץ.‬
‫עצרו אותנו כאן.‬
‫- אליס עם בנה מייקל‬ ‫מחנה המוות אושוויץ II (בירקנאו), פולין -‬
‫כאן התבצע חלק גדול מהסלקציה.‬
‫אז כולכם עמדתם בשורה…‬ ‫-אלפי אנשים,‬
‫קרוב זה לזה, בבלבול וברעש.‬
‫ואז, "אל תזוזו ואל…"‬
‫עומדים ישר כמו חיילים, אתה מבין?‬
‫ואנשי האס-אס עברו כאן, באמצע,‬
‫כדי לבדוק את כולנו.‬
‫הם הלכו עם הכלבים ופשוט איימו.‬
‫בשורה עורפית, או במקביל…?‬ ‫-חמישה.‬
‫בחמישיות.‬
‫כך שהיה קל לספור.‬
‫כשירדתי מקרון הבקר‬
‫ידעתי מיד שכל מה שהבטיחו לנו,‬
‫כל מה שאמרו לנו, היה שקר.‬
‫וראינו הרבה אנשים רצים‬ ‫בבגדי פסים ובראשים גלוחים.‬
‫היינו מוקפים בחיילים נאציים‬ ‫ובכלבים פראיים.‬
‫והם צעקו וצרחו.‬
‫"מהר! השאירו את כל המטען שלכם.‬ ‫השאירו הכול."‬
‫לפתע פתאום הפרידו בינינו‬
‫ואימא שלי ו…‬
‫אימא שלי ו…‬
‫ואחי ואחותי…‬
‫היא החזיקה את אחי הקטן בזרועותיה, ביד אחת,‬
‫וגם את אחותי בת הארבע וחצי.‬ ‫אני נאחזתי בידה.‬
‫וכך הלכנו לעבר…‬
‫הם דחפו אותנו לעבר היעד ההוא.‬
‫כשהטרנספורטים הגיעו,‬
‫האנשים עברו סלקציה.‬
‫- ד"ר הנס מינך‬ ‫לשעבר רופא נאצי באושוויץ -‬
‫זה היה תהליך פרימיטיבי מאוד ופשוט מאוד.‬
‫על האנשים היה לעמוד בשורה ארוכה.‬
‫בחזית השורה היו כמה קציני רפואה שאמרו,‬
‫"זה זקן מדי, מעל לגיל 50.‬
‫"זה ילך ימינה והשני שמאלה".‬
‫אימי עברה סלקציה בתחנת הרכבת‬
‫ונשלחה שמאלה בעוד שאחותי ואני הלכנו ימינה.‬
‫אימי נלקחה‬
‫היישר מתחנת הרכבת לתאי הגזים.‬
‫כשאחותי ואני סיימנו להתמקם במחנה,‬
‫אימי כבר לא הייתה בחיים.‬
‫נלקחנו לחדר הלבשה.‬
‫אמרו לנו שנתקלח לאחר…‬
‫לאחר המסע המחריד הזה‬
‫ושנוכל להתרענן,‬
‫ואז יקצו לנו עבודה.‬
‫הורו לנו לקחת את נעלינו ביד אחת‬ ‫ואת בגדינו ביד השנייה.‬
‫ונזכרתי ביהלומים.‬
‫ולקחתי את החצאית הכחולה שלי,‬ ‫ובתוך הקהל, אתה יודע,‬
‫שלפתי ממנה את היהלומים במהירות‬ ‫והחזקתי אותם בידיי,‬
‫והייתי עירומה.‬
‫ואני זוכרת שהתפשטתי ביחד עם השאר,‬
‫ונותרתי שם בבגד הים, עמדתי בבגד הים.‬
‫הייתה לי תחושה מוקדמת.‬
‫הייתה לי תחושה שאם אוריד את בגד הים הזה,‬
‫שאם אשאיר את בגד הים הזה מאחור,‬
‫כל הזיכרונות הנפלאים שהיו בבגד הים הזה…‬
‫כל הזמן זכרתי כיצד הסתובבתי בברכת השחייה…‬
‫- רנה (במרכז) -‬
‫וכיצד הבנים שרקו לי‬ ‫והחברות שלי קינאו כל כך.‬
‫וכעת אוריד אותו ואשאיר אותו כאן.‬
‫אשאיר מאחור כל מה שהיה חשוב לי בחיי.‬
‫הם אמרו שוב ושוב‬
‫שאם נותרו לנו חפצי ערך, יש להשאיר אותם שם.‬
‫היה להם מדור שנועד לכך.‬
‫המשכתי לאחוז ביהלומים,‬ ‫כי חשבתי שאקנה בהם לחם.‬
‫לכן הכנסתי אותם לפי.‬
‫ואז, כשהתחלתי ללכת שוב,‬
‫ראיתי שהם פותחים לאנשים את הפה‬ ‫ומביטים פנימה,‬
‫אבל לא יכולתי לחזור לאחור.‬
‫כבר לא יכולתי למסור אותם, כי היו יורים בי.‬
‫"למה לא השארתי אותם שם?"‬
‫והם היו בתוך פי ולא ידעתי מה לעשות,‬ ‫אז בלעתי אותם.‬
‫נכנסנו לחדר המקלחות,‬
‫הם נעלו מאחוריו את חדר ההלבשה‬
‫וחוליית עובדים נכנסה לשם‬ ‫ולקחה את כל חפצינו מייד.‬
‫הם כן עשו לנו מקלחת,‬ ‫בזרזיף של מים, ואז הם…‬
‫בצד השני הייתה דלת‬ ‫שהובילה לחצר שמעברו השני של הבניין.‬
‫ובדלת הייתה ערמת בגדים‬
‫והם הורו לכולם לבחור בגד אחד.‬
‫חיכינו עד חצות בערך‬ ‫ואז הרשו לנו להיכנס לאחד מצריפי העץ.‬
‫אלף בני אדם בצריף.‬
‫אם אדם אחד הסתובב, כולם נאלצו להסתובב,‬
‫כי היינו קרובים זה לזה עד כדי כך.‬
‫נהגתי להתעורר, קפואה מקור,‬
‫ואני…‬
‫היו לי חלומות חוזרים ונשנים‬
‫שאני בבית,‬
‫ושקר לי מאוד,‬
‫אבל שאבי בא ומכסה אותי, אז…‬
‫ואז התעוררתי…‬
‫לקולה של שריקה.‬
‫בחוץ שרר חושך‬
‫וזה היה גיהינום מטורף.‬
‫ראינו קבוצה של כ-20 גברים שעברו דרך המחנה‬
‫והסתכלתי עליהם בזמן שצעדו,‬
‫כי אולי אזהה מישהו.‬
‫ולפתע זיהיתי את אבי.‬
‫והמחשבה הראשונה שלי הייתה להסתתר.‬
‫כאב לי מאוד לראות אותו,‬ ‫עם ראשו המגולח והמדים שלו, כמו אסיר.‬
‫האיש הזה, שעזר לכולם,‬
‫שהיה האדם החביב ביותר בעולם.‬
‫פשוט לא יכולתי להעלות בדעתי‬ ‫מה היה מרגיש אם היה רואה אותנו‬
‫עם ראש גלוח, בסמרטוט הזה.‬
‫אז רציתי רק להסתתר, כדי שלא יראה אותי.‬
‫באותו רגע מבטינו הצטלבו…‬
‫וראיתי את דמעותיו זולגות על לחיו.‬
‫זאת הייתה הפעם האחרונה שראיתי את אבי.‬
‫ראיתי משאיות קרבות ובאות,‬
‫ושמעתי מהמשאיות צרחות,‬
‫וראיתי שני ילדים נופלים מהמשאית.‬
‫והמשאית נעצרה,‬
‫והמשאיות…‬
‫ואיש אס-אס אחד יצא מהצד הקדמי‬
‫והרים את הילדים, כך,‬
‫והטיח אותם במשאית‬
‫וזלג מהם דם, והוא השליך אותם לתוך המשאית.‬
‫אז הפסקתי לדבר עם אלוהים.‬
‫הם אמרו לנו שנקבל מספר.‬
‫מספר אסיר.‬
‫כמובן שציפינו לקבל את מספר האסיר‬
‫על בגדינו או במקום אחר כלשהו.‬
‫והם הציבו שולחנות.‬
‫ובכל שולחן ישבו כמה שומרים‬
‫שלפניהם ספרים ענקיים פתוחים.‬
‫והנחנו שהם ירשמו בהם את שמותינו‬
‫ואת המספר שייתנו לנו.‬
‫ואז הבנו שהם יטבעו את המספר הזה‬
‫בתוך בשרנו.‬
‫בזרועותינו.‬
‫לקחו חמישה מאיתנו ושמו לנו טיפות בעיניים.‬
‫לא ידענו למה. לא אמרו לנו.‬ ‫ושמו אותנו בצינוק.‬
‫סגרו אותנו שם ועמדנו במים עד הקרסוליים,‬ ‫דחוסים,‬
‫וזה נראה כמו נצח.‬
‫זה נראה כמו נצח. הם לא פתחו את הדלת.‬
‫לא נתנו לנו דבר לאכול או לשתות.‬
‫אז שתינו את המים שבהם עמדנו.‬
‫עשינו צרכים במים שבהם עמדנו.‬
‫ואז פתחו את הדלת והוציאו אותנו משם.‬
‫ולקחו אותנו למעלה, לחצר,‬
‫ובדקו את עינינו.‬
‫וחלק מהאנשים לא היו מסוגלים לראות‬ ‫במשך מספר ימים לאחר מכן.‬
‫אז לקחו אותנו בחזרה לצריף‬
‫ומאוחר יותר נודע לנו מה הם עשו.‬
‫הם ניסו לשנות את צבען של עינינו.‬
‫זה היה מקום עבודה מוצלח‬
‫למי שרצה לבצע ניסויים בבני אדם.‬
‫באושוויץ בוצעו ניסויים רבים‬ ‫כדי למצוא דרכים לעקר נשים,‬
‫ובמיוחד נשים יהודיות,‬ ‫כדי להעלים את הגזע‬
‫מבלי לטרוח יותר מדי.‬
‫הנשים האלו נשלחו אז בחזרה למחנה.‬
‫לעיתים היו מעבירים אותן משם מייד,‬
‫כי הן היו מה שנקרא "יודעות סוד".‬
‫ביצעו בהן בדיקות ואז שלחו אותן‬ ‫בחזרה לבירקנאו והמיתו אותן בגז.‬
‫יום אחד באה אליי אסירה,‬ ‫מכרה שלי, ושאלה אותי‬
‫אם יש לי אפשרות להשפיע…‬
‫אם אפשר לעשות משהו‬ ‫כדי שהן לא יישלחו לתאי הגזים.‬
‫הדרך היחידה לעשות זאת‬ ‫הייתה לגרום לכך שיעברו בדיקות נוספות.‬
‫כדי להציל אותן היה עלינו‬ ‫להמשיך לבצע בהן בדיקות לא מזיקות.‬
‫זאת הייתה התוכנית שלנו והיא פעלה, איכשהו.‬
‫וזאת הסיבה שזוכיתי ממה שקרה…‬
‫באושוויץ.‬
‫לאחר ששרדו‬ ‫את ארבע וחצי השנים הראשונות של המלחמה,‬
‫הומתו יהודי הונגריה בפרק האחרון‬
‫של מלחמתו של היטלר ביהודים,‬ ‫בשעה שמנהיגי העולם‬
‫כבר היו מודעים היטב לכל הפרטים של אושוויץ.‬
‫כשהגענו לאושוויץ,‬ ‫זה היה במהלך "הפתרון הסופי",‬
‫כשהוא היה נואש כבר.‬
‫הוא הלך והפסיד במלחמה.‬ ‫היטלר הלך והפסיד במלחמה.‬
‫אך הוא לא היה מוכן‬ ‫להפסיד במלחמה נגד היהודים.‬
‫הסדיזם, האכזריות,‬
‫חוסר ההיגיון‬ ‫של הגרמנים והנאצים ההונגריים,‬
‫להרוג את האוכלוסייה היהודית שנותרה‬ ‫כשהמלחמה הייתה אבודה כבר,‬
‫כאשר היו יכולים להשיג נקודות זכות‬
‫בכך שינהגו כבני תרבות כלפי האנשים האלה…‬
‫זה לא קרה, כי שנאתם הייתה כה יוקדת.‬
‫הנאצים הקצו רכבות ואמצעי תחבורה אחרים,‬
‫שהיו יכולים להועיל לגרמנים,‬
‫לצורך גירוש יהודים‬ ‫כדי להשלים את תוכנית "הפתרון הסופי".‬
‫בזמן שהייתי באושוויץ‬ ‫הגיעו שניים-שלושה טרנספורטים מדי יום,‬
‫עם אלפי בני אדם.‬
‫בתוך פחות משישה שבועות‬
‫גורשו לאושוויץ‬ ‫למעלה מ-438,000 מיהודי הונגריה.‬
‫תאי הגזים והמשרפות לא עמדו בעומס.‬
‫אנשי האס-אס נאלצו לחפור בורות מיוחדים‬
‫כדי לשרוף את הגופות‬
‫והם השתמשו בשומן גופם של היהודים כדלק.‬
‫ראיתי כיצד הם משליכים אנשים‬ ‫לתוך בורות האש האלה.‬
‫ואמרתי לעצמי,‬ ‫"משהו אצלי לא בסדר. דעתי השתבשה עליי".‬
‫לא האמנתי שאני רואה את זה.‬
‫קברי ההמונים‬
‫היו בגודל שמונה מטרים על עשרה,‬ ‫או עשרה מטרים על עשרה.‬
‫בולי עץ נערמו בקרקעיתם והוצתו.‬
‫אז השליכו את הגופות על האש. זה הכול.‬
‫אם השומן נשרף, משמע שהקבר היה תקין.‬
‫אז השליכו לתוכו עוד ועוד גופות.‬
‫פשוט עד כדי כך.‬
‫זה מרחב כה אדיר ממדים.‬
‫כיצד היו בני אדם, בני אדם רגילים,‬ ‫יכולים לחזור לביתם…‬
‫לאחר שעבדו כאן? או לאחר שתכננו את זה, כן?‬
‫מישהו היה צריך לתכנן את זה.‬
‫מישהו היה צריך להיות המהנדס.‬
‫מישהו היה צריך לשרטט יעילות שכזאת במפה.‬
‫אך במשך כל הזמן שהייתי במחנה,‬ ‫במהלך הניסוי,‬
‫בכל פעם שנבחרתי, בלעתי את היהלומים.‬
‫ובכל פעם שבלעתי אותם‬ ‫היה עליי למצוא אותם שוב.‬
‫הרשו לנו ללכת לשירותים פעם אחת ביום,‬
‫ומעולם לא ישבתי על החור,‬ ‫כי הייתי צריכה למצוא את היהלומים שלי.‬
‫וכשאשת האס-אס עברה ליד הדלת‬ ‫וראתה אותי בפינה…‬
‫היהלומים כבר היו בידי.‬ ‫בדרך כלל חיכיתי עד ש…‬
‫בדרך חזרה שטפתי אותם, בבוץ, למשל,‬
‫או שאם לא היה בוץ,‬
‫במרק שעמדנו לקבל,‬ ‫אבל לא היה לי זמן ונאלצתי לבלוע אותם.‬
‫אלוהים, אלה השירותים.‬
‫אלוהים.‬
‫הייתי במקום הזה עם אחותי, אדית, לצידי.‬
‫ואדית לחשה לי ואמרה,‬
‫"כמעט שבת. זה יום שישי. כמעט שבת".‬
‫כמה שנהגנו לחגוג את השבת בביתנו!‬
‫עם אוכל ושירה, ותפילה,‬
‫ואתה יודע, בהדלקת נרות.‬
‫ואמרתי לה,‬ ‫"למה שלא נחגוג בפנים, בשירותים?"‬
‫רצנו בחזרה לקצה‬ ‫והתחלנו לערוך את טקס השבת שלנו‬
‫והתחלנו לשיר.‬
‫"שלום עליכם מלאכי השלום, מלאכי עליון."‬
‫וכששרנו את המנגינה,‬
‫ילדים אחרים נאספו סביבנו והחלו לשיר איתנו.‬
‫היה שם מישהו מהולנד. ומישהו מגרמניה.‬
‫היה מישהו מהונגריה. מצ'כוסלובקיה.‬ ‫הכול בערבוביה אחת.‬
‫ולפתע, השירים בעברית, התפילות, השבת,‬
‫איחדו אותנו בשירותים של אושוויץ.‬
‫אנשים לא היו מסוגלים לשאת את כל הכאב הזה,‬ ‫את התנאים והרעב והכינים.‬
‫הכינים היו בגודלה של ציפורן הזרת שלי‬
‫והתחפרו לנו בגוף,‬
‫וכאב לנו בגלל הגירוד והזיהום.‬
‫אז כשהיה חשמל,‬
‫הם רצו אל גדר התיל כדי להתאבד.‬
‫והענישו אותנו. על כל אדם שרץ אל הגדר הם…‬
‫הם לקחו מאה אסירים‬ ‫והרגו אותם לעיני הכול כדוגמה.‬
‫הם אפילו לא נתנו לנו למות כשרצינו.‬
‫ואז עלה משהו בדעתי.‬
‫הם לקחו את ההורים שלי.‬
‫הם לקחו את הזהות שלי.‬
‫הם לקחו את אחיי ואחיותיי.‬
‫הם לקחו את רכושי.‬
‫הם רוצים ממני משהו.‬
‫ואז חשבתי על נשמתי.‬
‫ואמרתי, "הם לא ייקחו את נשמתי".‬
‫ובו במקום החלטתי,‬
‫"אני אקום מהבוץ הזה ואילחם,‬
‫כי אני לא אהפוך לאפר".‬
‫כשהגענו לאושוויץ,‬
‫שרפו שם אלפי אנשים מדי יום.‬
‫הנאצים השתמשו באסירים יהודיים‬
‫כ"זונדרקומנדו" מיוחד,‬
‫כדי להוציא את הגופות מתאי הגזים‬ ‫ולקחת אותן למשרפות.‬
‫למיטב ידיעתי, רק ארבעה מאיתנו…‬
‫- דריו גבאי‬ ‫לשעבר זונדרקומנדו באושוויץ II (בירקנאו) -‬
‫שעבדו ב"זונדרקומנדו", חיים כיום.‬
‫ואנחנו עדי הראייה היחידים‬
‫שראו מאל"ף ועד תי"ו,‬
‫את יישומו של "הפתרון הסופי".‬
‫אני יהודי, מיוון,‬
‫וגרתי ביוון עד שנלקחתי למחנה ריכוז.‬
‫בשבוע הראשון של אפריל 1944,‬
‫הגעתי לאושוויץ.‬
‫הם בחרו בכמה מהיוונים לעבודה במשרפה.‬
‫- משרפה I ‬ ‫שוחזרה באושוויץ I לאחר המלחמה -‬
‫זה היה היום הראשון שלי שם.‬ ‫לא ידעתי מה קורה.‬
‫ראיתי 2,500 בני אדם, כולם עירומים,‬
‫נכנסים לחדר הגדול, שבסופו של דבר…‬
‫היה שם מקום רק ל-500 בני אדם.‬ ‫הם הכניסו לשם 2,500.‬
‫אז איש לא היה יכול לעשות דבר‬ ‫חוץ מאשר לעמוד ליד ילדיו.‬
‫חמש עשרה דקות מאוחר יותר,‬ ‫לאחר שנעלו את החדר‬
‫והאס-אס הזרימו את הגז דרך ארבעת הפתחים,‬
‫אתה יודע, הדלתות נפתחו.‬
‫מה ראיתי?‬ ‫את אותם בני אדם שראיתי 15 דקות קודם לכן.‬
‫ראיתי את כולם מתים,‬ ‫עומדים עם ילדיהם, שחורים וכחולים.‬
‫ואמרתי לעצמי, " מה קורה כאן?"‬
‫ראיתי פולני אחד שהיה שם כבר‬
‫ושאלתי, "איפה אלוהים?"‬
‫הוא אמר, "אלוהים הוא מה שנותן לך כוח".‬
‫- סלקציה לתאי הגזים בהגעה למחנה -‬
‫היו שם ארבע משרפות והן פעלו 24 שעות ביממה.‬
‫והרבה חשובים מברלין‬ ‫באו לראות איך היהודים מתים.‬
‫אתה יודע, היה שם פתח סגור הרמטית‬
‫והם ראו דרכו כיצד היהודים מתים.‬
‫זה קורה בתוך שתיים עד ארבע דקות,‬ ‫תלוי היכן אתה נמצא.‬
‫רבים חושבים שגם אנחנו,‬ ‫שעבדנו ב"זונדרקומנדו",‬
‫אשמים במשהו, כי עשינו עבודה שכזאת.‬
‫אבל אתה יודע, לא יכולנו להיחלץ מכך.‬
‫אם לא עשית כל מה שאמרו לך לעשות,‬ ‫היו הורגים אותך מיד.‬
‫פעם היו לי שני חברים. חברים קרובים מאוד.‬
‫הם הובאו לשם. שמם היה ונציה.‬
‫ואמרתי להם מיד‬
‫שהם עומדים למות,‬
‫והם ביקשו אוכל‬ ‫ונתתי להם כל מה שהיה לי,‬
‫ואמרתי להם בדיוק היכן לעמוד,‬
‫במקום שבו נמצאים הפתחים, כדי שימותו מהר.‬
‫ולאחר מכן הוצאתי אותם ורחצתי אותם‬
‫ואז הכנסתי אותם לתנור.‬
‫לשרפה.‬
‫- ינואר 1945‬ ‫הקרב על בודפשט -‬
‫שמענו את קול התותחים הולך ומתקרב.‬
‫ובודפשט הייתה שדה הקרב‬
‫בין הגרמנים לבין הצבא הסובייטי.‬
‫ולמרות שידענו שתוך מספר שבועות‬
‫הצבא הסובייטי, יש לקוות,‬ ‫ישחרר את היהודים שנותרו,‬
‫ידענו שמצפות לנו עוד תלאות רבות.‬
‫באושוויץ, לאחר חג המולד,‬
‫שמענו שקולות הנפץ הולכים וקרבים.‬
‫הנאצים לא רצו שאיש ישוחרר,‬
‫ולכן הצעידו את האנשים מהמחנה.‬
‫צעדת המוות התרחשה בחורף.‬
‫אלה שלא הצליחו לעמוד בקצב‬ ‫פשוט נורו לצד הדרך.‬
‫אם מישהו ניסה לברוח,‬
‫או לעשות מעשה אסור כלשהו, ירו בו מיד.‬
‫היינו שלושה חברים והחזקנו מעמד ביחד עד אז.‬
‫נשבענו שנקריב את חיינו זה למען זה.‬
‫שלא נכזיב זה את זה לעולם.‬
‫ילדים.‬ ‫אתה יודע, היה לנו מין חלום שזה יהיה אפשרי.‬
‫אחד משלושתנו נפצע בברכו והיה לו נמק‬
‫ואחד החיילים הבחין בכך שהוא צולע.‬
‫הוא בא ורצה לירות בו. נעמדנו לפניו.‬
‫הוא שלף את אקדח הלוגר שלו ואמר,‬ ‫"אני נותן לכם שלוש שניות. תספרו עד שלוש.‬
‫תתרחקו ממנו או שכל שלושתכם תמותו".‬
‫תאר לעצמך,‬ ‫להיאלץ להגיע להחלטה שכזאת בגיל כה צעיר…‬
‫הבטחנו שנמות זה למען זה,‬
‫אך לא הצלחנו לקיים את ההבטחה הזאת,‬ ‫תחת איום במוות.‬
‫הכזבנו אותו.‬
‫לאחר צעדה של כעשרה ימים הגענו לדכאו.‬
‫- העבודה משחררת -‬
‫- ביל עם בנו מרטין‬ ‫מחנה הריכוז דכאו, גרמניה -‬
‫אלוהים.‬
‫לאחר 53 שנים…‬
‫כאילו שזה קרה אתמול.‬
‫אנשים פשוט היו שרועים ברחוב‬
‫ופשוט התעלמת מכך. פסעת מעל לגופות‬ ‫והתעלמת מכך. לא הייתה לזה שום משמעות.‬
‫כאן?‬ ‫-כן.‬
‫מעולם לא ידעתי את שמו של איש שם.‬
‫לא רציתי לדעת את השמות.‬
‫לא רציתי לדעת אותם‬ ‫כי היה ייתכן שיום אחד‬
‫מישהו יכיר את האדם הזה,‬
‫שלקחתי את נעליו לאחר שמת.‬
‫תאר לעצמך שמדי בוקר עבודתי הייתה,‬ ‫במשך זמן מה…‬
‫היה עליי ללכת מצריף לצריף,‬
‫לקחת את הגופות האלו ולהביא אותן למשרפה.‬
‫הייתה לנו מין מריצה.‬
‫אני זוכר ש"הזונדרקומנדו" שעבדו במשרפה‬
‫יצאו ופתחו את השער.‬
‫הם לקחו אותה מכאן פנימה‬ ‫ולנו לא הרשו לנו לחצות את הקו הזה מעולם.‬
‫הם לא דיברו על המשרפה מעולם,‬ ‫אבל אנחנו ידענו.‬
‫אם היינו נכנסים, לא היינו יוצאים עוד.‬ ‫איש לא יצא מהאזור הזה מעולם.‬
‫כי אם היו נותנים למישהו לצאת‬ ‫והוא היה בורח,‬
‫הוא היה יכול להעיד. לכן לא נתנו להם לצאת.‬
‫תראה את זה.‬
‫חוסר האנושיות של אדם כלפי אדם…‬
‫פשוט לא ייאמן.‬
‫זה…‬
‫הדבר המפלצתי ביותר שהאדם תכנן אי פעם.‬
‫לשרוף בני אדם רק כדי להיפטר מהם מהר יותר.‬
‫לא ייאמן.‬
‫הרגשות מציפים אותי. זה קשה מאוד.‬
‫למה אני שרדתי?‬
‫למה אלוהים פסח עליי?‬
‫מישהו התחיל לצעוק, "אמריקאים!"‬
‫ולא ידענו למה הוא מתכוון.‬ ‫והוא הצביע לעבר השמיים.‬
‫מטוסים הגיחו מאחורי ההרים, משום מקום,‬
‫ופשוט הפציצו את השיירה.‬
‫והם לא נגעו בנו. איש מאיתנו לא נפגע.‬
‫אז נודע לי לראשונה‬ ‫שארצות הברית הייתה במלחמה.‬
‫ב-29 באפריל…‬
‫- וורן דאן‬ ‫יוצא צבא ארה"ב -‬
‫הורו לי להגיע לדכאו.‬
‫למעשה, בליל ה-28 באפריל.‬
‫והורו לנו להמריא כמה שיותר מהר‬ ‫כדי להגיע לדכאו,‬
‫מבלי לדעת מה ממתין לנו שם.‬
‫חשבנו שזה מחנה צבאי…‬
‫- ד"ר פול פארקס‬ ‫יוצא צבא ארה"ב -‬
‫מחנה צבאי גרמני, שאנחנו עומדים לתפוס,‬
‫אותו ואת האנשים שבתוכו.‬
‫היינו בקרבתם…‬
‫- קצוגו מיהו‬ ‫יוצא צבא ארה"ב -‬
‫של מה שהתגלה לנו כמחנות ריכוז.‬
‫לפתע שמענו ירי מקלעים ורובים.‬
‫המחשבה הראשונה הייתה שהורגים אותנו.‬
‫אז ראינו חיילים אמריקאיים מטפסים,‬ ‫זוחלים ויורים.‬
‫ואז ראינו את החיילים הגרמניים‬ ‫מגיעים מהכיוון הזה.‬
‫וכשהם נפגשו כאן, במרכז, הגרמנים נכנעו.‬
‫אבל תאר לך כיצד 32,000 בני אדם‬ ‫יוצאים מכל הצריפים האלה.‬
‫מחוץ למחנה…‬
‫על פסי הרכבת, היו…‬
‫ארבעים קרונות, לדעתי,‬
‫מלאים בגופות עד אפס מקום.‬
‫ומאחר שלא היה לנו מושג למה לצפות,‬
‫זה היה…‬
‫פשוט לא ייאמן.‬
‫רובם לבשו פיג'מות פלנל. לא יותר.‬
‫פס כחול, פס לבן.‬
‫פיג'מת פלנל.‬ ‫-הם היו חלשים.‬
‫"חלשים" אינו המונח המתאים, כנראה.‬
‫הם היו עור ועצמות.‬
‫חלקם נראו זקנים מאוד, אך הם לא היו זקנים.‬
‫הם היו מתים מהלכים. כך קראנו להם. שלדים.‬
‫בתחילה יצאו מעטים‬
‫ולאחר מכן יצאו עוד ועוד‬
‫והם התקרבו אלינו כל העת,‬
‫כי זה היה כמעט כאילו שהבינו…‬
‫אני מניח שהם הבינו. הם הבינו שאנחנו שונים.‬
‫שבאנו כדי לעזור להם.‬
‫והאמריקנים כיוונו את נשקם לעבר הגרמנים,‬
‫אך לא הרגו אותם. הם נתנו אותם לנו.‬
‫לקחנו כתריסר חיילים גרמניים שתפסנו,‬
‫ופשוט קרענו אותם לגזרים, חתיכה אחר חתיכה.‬
‫תפסנו קולונל גרמני.‬
‫הלכתי ואמרתי לו,‬
‫"אנחנו נשלח אותך אל הקצינים שלנו,‬ ‫כדי שידברו איתך".‬
‫והוא ירק לי בפרצוף.‬
‫אז הרגתי אותו.‬
‫המלחמה הסתיימה זמן לא רב לאחר מכן,‬
‫אבל באותם ימים אחרונים‬
‫התכוונו למנוע מגרמניה את האפשרות‬ ‫לקום שוב ולעולל זאת למישהו נוסף אי פעם.‬
‫ראיתי הרבה מחזות זוועה באותן שנתיים של…‬
‫באיטליה, בצרפת ובגרמניה,‬
‫אך הדבר הנורא ביותר שראיתי בימי חיי‬
‫היו ניצולי השואה.‬
‫זה משהו ש…‬
‫שאני לא מסוגל לשכוח אפילו כיום.‬
‫- דכאו -‬
‫- ברגן-בלזן -‬
‫- אושוויץ -‬
‫- בוכנוואלד -‬
‫- אוהרדרוף -‬
‫- מיידנק -‬
‫- נורדהאוזן -‬
‫- מאוטהאוזן -‬
‫כבר לא הייתי צעיר.‬
‫הייתי זקן מאוד.‬
‫הייתי בן 16, אבל זקן מאוד.‬
‫החזרה לחירות הייתה קשה מאוד.‬
‫לא ידענו איך נסתגל לעולם שבחוץ,‬
‫שלא רצה אותנו,‬
‫ולא ידענו…‬
‫את מי נמצא, או את מי לא נמצא.‬
‫הם לא ידעו מה לעשות בנו‬ ‫והכניסו אותנו למחנה DP,‬
‫כלומר מחנה עקורים.‬
‫המחנה הקרוב ביותר למקום שבו הייתי‬ ‫היה באוסטריה‬
‫וכל הניצולים שלא היה להם לאן ללכת‬ ‫היו במחנה הזה.‬
‫אז שוב היינו במחנה, אך במחנה חופשי.‬
‫לאחר שהצבא הסובייטי שחרר את בודפשט‬
‫והפכתי לאדם חופשי שוב,‬
‫במשך חודשים לא ידעתי‬
‫אם אימי או קרובי משפחה אחרים שלי‬ ‫יחזרו אי פעם.‬
‫קיוויתי שהחזרה לאושוויץ‬ ‫תיתן לי סגירת מעגל כלשהי סוף סוף.‬
‫- רנה עם מתורגמנית‬ ‫מחנה הריכוז אושוויץ I, פולין -‬
‫ונדהמתי לגלות‬
‫שהיא הציבה בפניי שאלות חדשות וספקות חדשים.‬
‫תגידי לה שאני רוצה לברר פרטים‬ ‫על המשפחה שלי ועליי.‬
‫היא רוצה מידע על משפחתה ועליה.‬
‫מה שמך, בבקשה?‬
‫רנה. ר-נ-ה.‬
‫זאת הפעם הראשונה שהגעתי להחלטה‬
‫לחפש תיעוד על המשפחה שלי.‬
‫שמה של אחותי היה קלרה.‬
‫מצאת משהו?‬
‫כן, מצאתי משהו. אנחנו יכולות להסתכל ביחד.‬
‫הניחי את הכרטיסים כך, בבקשה.‬
‫קלרה. אחותי.‬
‫מצאתי תיעוד על אחותי, על אבי ועליי,‬
‫וכששאלתי על אימי…‬
‫הארכיונאית, ההיסטוריונית, אמרה לי‬
‫שעל אלה שנלקחו‬ ‫היישר מתחנת הרכבת והומתו מייד‬
‫אין שום תיעוד.‬
‫קחי את זה למעלה, לארכיון,‬ ‫וצלצלי בפעמון, בסדר?‬
‫תודה.‬
‫זאת בדיקת דם, או משהו רפואי.‬
‫הנבדקת היא קלרה ויינפלד.‬
‫גיליתי שבאחותי בוצעו ניסויים,‬
‫שביצעו בה מין בדיקות דם.‬
‫ומה כל זה אומר?‬
‫והוא אמר, "אני באמת לא יודע".‬
‫הוא אמר, "איש לא שאל אותי מעולם.‬
‫אבל יש אחד, ד"ר מונץ',‬ ‫שהיה מנהל המרפאה הזאת,‬
‫שחי עדיין".‬
‫ואז נודע לי שאתם עומדים לראיין את האיש הזה‬
‫ושאולי תהיה לי הזדמנות‬ ‫לשאול אותו מהי המשמעות של הסמלים האלה.‬
‫אחותי, קלרה,‬
‫מתה באושוויץ…‬ ‫-כן.‬
‫ולאחרונה השגתי את המסמכים האלה מאושוויץ.‬ ‫-כן.‬
‫אני רוצה שתסביר את המסמכים האלה.‬ ‫-אני אנסה.‬
‫אתה יכול להגיד לי מה זה?‬
‫זה לא משהו חשוב.‬
‫אילו מין ניסויים הם היו?‬
‫זה שום דבר. הכול בסדר.‬
‫ממה היא מתה?‬
‫"המכון הקליני".‬ ‫-כן.‬
‫זה המכון שלי.‬ ‫-כן.‬
‫היא אכן מתה.‬ ‫-כן.‬
‫מתי היא הגיעה? כמה זמן הייתה שם?‬
‫שישה חודשים.‬
‫-שישה חודשים?‬
‫ואז היא מתה.‬ ‫-כן.‬
‫טוב, זה פרק הזמן הרגיל. את מבינה?‬ ‫-למה…?‬
‫גם את היית באושוויץ?‬ ‫-כן.‬
‫אז את אמורה לדעת.‬
‫ניסיתי להיות מנומסת,‬
‫אבל הוא התחמק מתשובה,‬
‫והתרגזתי מאוד.‬
‫לא הפסקתי לחשוב‬ ‫על כך שאלפי בני אדם מתו במרפאה שלו.‬
‫- קלרה ויינפלד, 1943 -‬
‫אני חוזרת אל משרפה מספר חמש‬
‫כי אני יודעת בוודאות שאימא שלי נלקחה לשם.‬
‫אני אדליק נרות…‬
‫- רנה עם אימה, 1932 -‬
‫ואני יודעת שלא אחזור לכאן עוד.‬
‫וכעת…‬
‫ממש לאחרונה…‬
‫קיבלתי מכתב חדש מברגן-בלזן,‬
‫שאין להם תיעוד על אדית לוק.‬
‫הם בדקו בספרים שלהם,‬ ‫אבל מצאו אחת אדית שוורץ.‬
‫ונזכרתי שבשלב כלשהו אחותי אדית החליטה‬
‫להשתמש בשמה של אימי, אבל שכחתי זאת.‬
‫ובמשך כל השנים חיפשתי את אדית לוק.‬
‫אתה יכול למצוא את ההונגרים…‬ ‫-הונגרים?‬
‫בואי נחפש. בסדר.‬
‫זה לא מסודר לפי האלף-בית.‬ ‫-כן?‬
‫- שוורץ, אדית -‬
‫- אליס בברגן-בלזן אחרי השחרור -‬
‫כשחזרתי לברגן-בלזן‬
‫רציתי שבעלי יישא תפילה עם ילדיי ואיתי,‬
‫כי אנחנו קוברים את אדית באופן סמלי.‬
‫זהו בית הקברות שבו נקברו כל האנשים‬ ‫שהובאו לבסיס הצבאי לאחר השחרור.‬
‫מצאנו את שמה של אחותך.‬
‫היא מתה כאן ב-2 ביוני 1945, לדעתנו.‬
‫כל אלה שמתו בימים ההם נקברו כאן,‬ ‫זה לצד זה.‬
‫זהו היום המיוחד ביותר בחיי.‬
‫החיפוש הסתיים סוף סוף.‬
‫כעת אנו יודעים מה קרה ומתי זה קרה.‬
‫הבאתי לכאן את ספר התפילה של אימי,‬
‫וכאן נישא למענך‬
‫את התפילות המסורתיות‬
‫ונדליק את הנר הזה לזכרך.‬
‫ונזכור אותך…‬
‫לנצח…‬
‫במשך כל חיינו.‬
‫אבל יש בעולם רבים כמוני,‬
‫שמחפשים עדיין.‬
‫כי מבחינתנו…‬
‫השחרור לא היה היום האחרון.‬
‫קיבלתי הודעה שנבחרתי‬
‫לקבל מלגה אקדמית‬
‫לאוניברסיטת וושינגטון, בעיר בשם סיטל,‬
‫כי איש לא אמר לי שמבטאים את זה "סיאטל".‬
‫היה לי כרטיס לאונייה "מרין פלקון".‬
‫הלכתי לדרגש B-20,‬ ‫הנחתי את התרמיל שלי והודיעו שיש "צ'או".‬
‫לא היה לי מושג מה זה צ'או.‬ ‫זה לא היה באוצר המילים שלי באנגלית.‬
‫אז נכנסתי לתור לצ'או.‬
‫קיבלנו מגשי מתכת ענקיים‬
‫ובאותה תקופה מחשבותיי סבבו‬ ‫סביב הרעב עדיין, כמובן.‬
‫והאנשים הנפלאים ההם הניחו‬ ‫את כל הדברים הנפלאים ההם על מגש המתכת‬
‫וכשהגעתי לקצה השורה‬
‫היו שם סל נצרים ענק מלא בתפוזים‬
‫וסל נצרים ענק מלא בבננות.‬
‫אימי לימדה אותי לעשות את הדבר הנכון תמיד‬ ‫ולא ידעתי מהו הדבר הנכון.‬
‫היה שם מלח ענק‬
‫ושאלתי אותו, "אדוני, שאקח בננה,‬
‫או שאקח תפוז?"‬
‫הוא אמר, "קח כמה בננות ותפוזים שאתה רוצה"‬
‫ואז ידעתי שאני בגן עדן.‬
‫אהבתי את העיירה שלי‬ ‫ואני רואה אותה כציורית ושמחה.‬
‫אני מתכננת לנסוע לשם‬ ‫לראשונה מאז שעזבתי ב-1944.‬
‫תראי את השלט, רובין.‬ ‫כתוב בו "פולנה" ברוסית.‬
‫את רואה?‬
‫הנהר זורם מימין.‬
‫נהגנו להתרחץ כאן…‬
‫אני מקווה שאמצא כמה מהאנשים שהכרתי‬ ‫לפני השואה…‬
‫- פולנה, אוקראינה‬ ‫לשעבר הונגריה -‬
‫ואולי אוכל אף לדבר איתם.‬
‫פטריות בצנצנת. את רואה?‬ ‫-כן.‬
‫אולי הם יוכלו לספר לי‬ ‫דברים שקרו כשלא היינו כאן.‬
‫אישה אחת, מרישקה, זכרה את הסבים שלי,‬
‫את אבי, אימי ואותי.‬
‫הופתעתי מאוד מכך שהיא זכרה אותי.‬
‫חששתי מאוד שהאנשים יהיו עוינים כלפיי,‬
‫שיאשימו אותי בכך שחזרתי כדי לקחת מהם משהו.‬
‫שאלו אותי בחביבות רבה‬
‫אם אני מתכננת לקחת את הנכס שלי‬ ‫ולחזור לגור שם.‬
‫ואמרתי, "לא,‬
‫אני רוצה רק שהילדים שלי ידעו מניין באתי‬
‫ורציתי לראות את העיירה שבה גדלתי‬ ‫פעם נוספת לפני שאמות".‬
‫לחזור לעיר הולדתי‬
‫עם המשפחה שלי, עם הילדה שלי…‬
‫- אוז'הורוד, אוקראינה‬ ‫לשעבר הונגריה -‬
‫להראות לה את העיר היפה הזאת ש…‬
‫בכל מקום שאליו הגענו,‬ ‫המילה "יהודי" לא הייתה קיימת.‬
‫הבניין הזה היה המרכז הקהילתי היהודי.‬
‫רציתי ללכת לבית הכנסת היהודי, שהיה יפהפה.‬
‫תראי איך הם נתנו ל…‬
‫אלוהים.‬
‫אין לך מושג מה הם עשו לעיר הזאת.‬
‫זה פשוט לא ייאמן.‬
‫הלכנו לבית הכנסת‬
‫ושם פגשתי גבר יהודי אחד.‬
‫גם הוא היה באושוויץ.‬
‫שלום, אתה מדבר הונגרית?‬ ‫-כן.‬
‫בוקר טוב. אתה מכאן?‬
‫נולדתי כאן ב-1928.‬ ‫-אני…‬
‫אני ממשפחת ויינפלד.‬ ‫-ויינפלד?‬
‫לאבא שלי הייתה חנות ברחוב הסנדלרים,‬
‫וכמובן שאימי נהגה לבוא לבית הכנסת הזה.‬
‫ערכו לי כאן בר-מצווה כשהייתי בן 13,‬ ‫ב-1941.‬
‫ולמה נשארת כאן?‬
‫כי חזרתי מאושוויץ‬
‫ב-6 ביוני, 1945,‬
‫והגבולות נסגרו מספר ימים לאחר מכן.‬
‫אז הוא ערך איתנו סיור במקום‬
‫והסביר לנו שזה כבר לא בית כנסת יהודי.‬
‫באותם ימים היו כאן סמלי מגן דוד.‬
‫מה עשו בהם?‬
‫המקום הזה הפך לאולם קונצרטים.‬
‫הוציאו מכאן הכול.‬
‫כאב לי מאוד לראות‬
‫שהמקום הקדוש הזה הפך…‬
‫למקום בילוי.‬
‫- רנה עם בעלה ברנרד ובתה קלרה -‬
‫החלק הקשה ביותר היה לחזור לבית שלי.‬
‫אלוהים!‬
‫זה השער המקורי.‬
‫הכניסה.‬ ‫-הכניסה, כן.‬
‫הוא היה מוזנח,‬
‫הבית היפה הזה, שאבא שלי טיפל בו תמיד‬
‫ודאג שיהיה מטופח.‬
‫לדעתי זה נעול.‬ ‫-לא.‬
‫זה לא נעול.‬
‫זה פשוט לא נפתח.‬ ‫-אנחנו יכולים ללכת?‬
‫זה לא נפתח…‬
‫באותו רגע ממש התחרטתי שראיתי זאת.‬
‫אחד השכנים,‬
‫שהיה ילד קטן כשלקחו אותנו, היה שם עדיין.‬
‫תודה לאל שאת בחיים עדיין.‬
‫אני אומר לך,‬ ‫אני עדיין זוכר הכול כפי שהיה פעם.‬
‫כעת יש לו אישה רוסייה,‬
‫שגילתה הבנה רבה.‬
‫הבית שלך…‬
‫לקחת את הבית של מישהו אחר?‬ ‫איך זה ייתכן?‬
‫יש הרבה לספר,‬ ‫אבל את יודעת מה אומרים…‬
‫אוזניים לכותל.‬ ‫-כן.‬
‫היא פחדה לספר לי מה באמת קרה אחרי שעזבנו.‬
‫תגיד לי, אחרי שלקחו אותנו, דיברתם על זה?‬
‫כל כך הצטערנו על קלרה.‬ ‫שמענו שהיא מתה בדרך.‬
‫לא. היא מתה שם.‬
‫מסכנה.‬
‫ראיתי את זה רק בסרטים.‬
‫באמת שרפו אנשים בצורה כזאת? כן?‬
‫לצערי,‬ ‫זה היה הרבה יותר גרוע ממה שמראים בסרטים.‬
‫באותו רגע הרגשתי בת מזל‬
‫שיש לי אפשרות לחזור לארצות הברית,‬ ‫לבית שלי.‬
‫שמרתי את היהלומים לאורך כל הדרך,‬ ‫בכל מה שקרה.‬
‫ולאחר שהשתחררתי…‬
‫- איירין ב-1945 -‬
‫לא דיברתי על השואה,‬
‫אבל לקחתי את היהלומים‬ ‫ושיבצתי אותם בתליון בצורת דמעה,‬
‫כי בכל פעם שנאלצתי להציל אותם, בכיתי מאוד.‬
‫לכן הרגשתי שדמעה היא הדבר ההולם.‬
‫ואמרתי לילדים שלי שהיהלומים האלה‬ ‫צריכים לעבור מדור לדור,‬
‫לבת הבכורה במשפחה, לנצח נצחים.‬
‫…מה הטעם של זה.‬
‫וניתן לראות את הצורות השונות‬ ‫והחיתוכים השונים שלהם.‬
‫והם הדבר היחיד שברשותי…‬
‫שאימא שלי אחזה בו אי פעם.‬
‫טוב, אני לא יודע על מה אתה חושב…‬
‫חיי כיום הם משהו שגם אני מתקשה להאמין בו.‬
‫לאחר שנבחרתי על ידי ציבור הבוחרים שלי,‬ ‫בקליפורניה, כ-600,000 בני אדם,‬
‫תשע פעמים,‬
‫הכול נראה כמו חלום.‬
‫וזה מטיל עליי‬
‫תחושת אחריות שלא תיאמן…‬
‫- טום לנטוס, נציג בית הנבחרים‬ ‫המפלגה הדמוקרטית, קליפורניה -‬
‫כניצול השואה היחיד‬ ‫שנבחר לקונגרס של ארצות הברית אי פעם,‬
‫אני יודע שאני מדבר בשם כל עמיתיי,‬ ‫רפובליקנים ודמוקרטים,‬
‫בהבעת זעמנו כלפי מתקפות הטרור האחרונות…‬
‫חיי סובבים סביב זכויות אדם, כמובן,‬
‫כי אני משוכנע שזוהי הדרך‬
‫אל עולם תרבותי יותר.‬
‫אשתי אנט ואני‬ ‫הכרנו זה את זה במשך כל חיינו.‬
‫גדלנו כילדים בבודפשט‬
‫ואנחנו נשואים כבר 47 שנים.‬
‫יש לנו שתי בנות‬
‫שבגיל צעיר באו אלינו ואמרו ש…‬
‫הן מתכננות לתת להוריהן מתנה מיוחדת.‬
‫מאחר שמשפחותינו הושמדו,‬ ‫הן יעניקו לנו משפחה גדולה.‬
‫בורכנו ב-17 נכדים נפלאים‬
‫וחיינו אכן סובבים סביבם.‬
‫אני רוצה להיות ידועה כמחנכת על השואה.‬
‫אז אני הולכת למוזאון הסובלנות,‬
‫שם יסדתי את התוכנית לקהל הרחב,‬
‫ואני מדברת עם קבוצות שבאות למוזאון.‬
‫…הוקם.‬
‫אתם יודעים, כשהדברים האלה קורים,‬
‫את כמעט מתחילה להאמין שעשית משהו רע.‬
‫למה שהם יעשו לי את זה?‬
‫אני מרגישה שיש לי חובה‬
‫לוודא שהעולם יהיה מודע‬ ‫למה שקרה בתקופה ההיא.‬
‫תמיד הרגשתי שלא די לי בשפה המדוברת‬
‫ושאם אני רוצה לספר את הסיפור על חוויותיי,‬
‫עליי לדבר דרך אמצעי אחר.‬
‫ומצאתי את האמנות.‬
‫כי האמנות היא נשגבת.‬
‫היא מעבר למילים.‬
‫רציתי שהמשטח יהיה רב שכבתי.‬
‫הוא צריך להיראות כקיר שהתפורר,‬
‫כאילו שהוא מכוסה בעיתון של אתמול.‬
‫כי אנשים רוצים לשכוח את העבר.‬
‫אנשים רוצים לשכוח את השואה.‬
‫מה שגורם לי להמשיך הוא למעשה…‬
‫המשפחה…‬
‫שבעלי ואני הקמנו.‬
‫הנכדים שלי.‬
‫שלושה ילדים נפלאים.‬
‫שניים הם רבנים.‬
‫והבת היפה שלי.‬
‫היא מלמדת אותי מדי יום מה חשוב בחיים.‬
‫ובעלי, שהוא ישראלי דור רביעי.‬
‫הוא אדם כה אצילי.‬
‫והוא עזר לי לבנות חיים.‬
‫- מוזאון השואה, יוסטון -‬
‫הציור הזה הוא "ארבייט מאכט פריי".‬
‫כשקוראים את הברכה כביכול הזאת על השער,‬
‫"העבודה משחררת"…‬
‫כיום האמנות שלי עוסקת בשואה,‬
‫כי אין לי מצבת זיכרון למשפחתי.‬
‫אני…‬
‫אני לא יודעת היכן היא נמצאת.‬
‫מדוע כה רבים מבני משפחתי מתו,‬ ‫כה רבים נרצחו…‬
‫עד שמשפחת בש נמחתה כמעט.‬
‫צמחנו מחדש.‬
‫אז כשאנחנו נפגשים, אנחנו קבוצה גדולה למדי.‬
‫והאושר שבלשבת עם משפחתי,‬ ‫להביט סביב ולומר שהייתי כה קרוב למוות‬
‫והנה אני כאן, יושב ליד שולחן,‬ ‫ויש שם 11 מאיתנו, או 12,‬
‫שמחים בחיינו…‬
‫העונג שבחיים הוא נפלא.‬
‫יום אחד, ביום ראשון בשבוע,‬ ‫מישהו הקיש על דלתיׁ‬
‫ונכנס לתוך…‬
‫ואני ניגשתי לדלת‬
‫והיה לו מתחת לזרועו משהו עטוף בעיתון.‬ ‫הוא אמר, "אתה פול פארקס?" אמרתי, "כן".‬
‫הוא אמר, "אנחנו מחפשים אותך כבר כמה שנים.‬
‫חיפשנו אותך מדי פעם. רצינו למצוא אותך".‬ ‫אמרתי, "למה?"‬
‫הוא אמר, "מישהו ששחררת בדכאו זכר אותך‬
‫ומת לפני מספר שנים.‬
‫והוא הכין במחנה חנוכייה.‬
‫הוא הכין אותה ממסמרי בטון שחוברו בריתוך‬ ‫כאשר שהיה במחנה.‬
‫והוא רוצה… הוא רצה שתקבל אותה.‬
‫אז חיפשנו אותך, כדי לתת לך אותה. הנה היא".‬
‫והוא נתן לי חנוכייה יפהפייה.‬
‫השחרור היה כמו מתנה מהעולם.‬
‫וזאת הייתה הפעם הראשונה‬ ‫שבה הכרתי בקיומו של אלוהים שוב,‬
‫שהוא אכן נמצא ושעזר לי להגיע עד הנה.‬
‫לא נראה לי שאלוהים יצר את השואה.‬
‫לדעתי אלוהים נתן לנו מוח ולב ורצון חופשי.‬
‫והאדם הוא שמחליט‬
‫מה יעשה בחייו.‬
‫ואני מאשימה את האדם, לא את אלוהים.‬
‫אני לא יכול להסביר באופן רציונלי…‬
‫באופן רגשי, באופן אינטלקטואלי, את השואה.‬
‫אני לא מוצא…‬
‫מקום ל…‬
‫כוח עליון‬
‫בסיוט הזה.‬
‫אילו מין אנשים אנחנו?‬
‫מה הספרים מלמדים אותנו?‬
‫מהו ההבדל ביני…‬
‫לבין ילד אחר?‬
‫מה מלמד התנ"ך?‬
‫במה מדובר פה?‬
‫היטלר נשאר אנטישמי פתולוגי עד הסוף.‬
‫ואחד המסרים האחרונים שלו,‬
‫אחת האזהרות האחרונות שלו לחסידיו,‬
‫הייתה שימשיכו במלחמה נגד היהודים.‬
‫בצוואתו, שנפתחה ב-29 באפריל 1945,‬
‫הוא כתב, "מעל לכול,‬
‫אני מפציר בממשלה ובעם‬
‫לקיים את חוקי הגזע עד תום‬
‫ולהתנגד ללא רחמים‬
‫לאלה שמרעילים את כל האומות,‬
‫היהדות העולמית".‬
‫- משרפה מספר חמש‬ ‫מחנה המוות אושוויץ II (בירקנאו) -‬
‫יש ללמד את השואה‬
‫כפרק בהיסטוריה הארוכה‬ ‫של חוסר האנושיות של אדם כלפי אדם.‬
‫אסור להתעלם‬
‫מהאפליה‬
‫שממנה סובלים רבים בגלל גזעם,‬ ‫צבע עורם או אמונתם.‬
‫אסור להתעלם מהעבדות.‬
‫אסור להתעלם מהעלאתן של מכשפות על המוקד.‬
‫אסור להתעלם מהרג הנוצרים בתקופה הרומית.‬
‫ייתכן שהשואה היא נקודת השיא‬
‫של האימה שעשויה להתרחש‬
‫כשהאדם מאבד את יושרתו‬
‫ואת אמונתו בקדושת חיי האדם.‬
‫תרגום כתוביות: עמוס דיאמנט‬