Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Un lucru ne-a nedumerit pe mine și pe lumea întreagă…
Că germanii și-au dedicat forța de muncă,
trenurile, camioanele și energia
ca să-i distrugă pe evrei până în ultima zi.
Dacă s-ar fi oprit cu șase luni înainte de sfârșitul războiului
și s-ar fi repliat,
poate că ar fi rezistat mai mult.
Dar era mai important pentru ei să-i ucidă pe evrei
decât să câștige războiul.
În Al Doilea Război Mondial,
în timp ce Germania nazistă a lui Hitler cucerea națiune după națiune,
evreii europeni au fost deposedați de drepturile lor, aruncați în ghetouri,
deportați în lagăre de concentrare și uciși.
Chiar și în 1944, când era limpede că Germania pierde războiul,
Hitler și acoliții lui n-au renunțat la războiul contra evreilor.
Oamenii lui au continuat uciderea
celei mai mari populații evreiești rămasă în Europa, evreii unguri.
Aceasta e povestea a cinci supraviețuitori unguri,
în ultimul an al celui de-Al Doilea Război Mondial.
Am crescut într-un oraș numit Polyana, în munții Carpați.
Era un orășel cu două străzi principale.
Asta duce până la… Acolo e o biserică…
Aveam o poștă, o primărie, o biserică și o sinagogă.
Toți se cunoșteau.
Era frumos.
Am locuit într-un oraș numit Uzhhorod.
Era un oraș mic,
dar avea aerul unui oraș mare și cosmopolit.
Chiar aici era o băcănie, iar aici…
Veneam aici și ne cumpăram sandvișurile de după-amiază.
Locuiam într-un oraș numit Sárvár.
E în Ungaria, aproape de granița cu Austria.
În fiecare zi, țăranii își aduceau marfa din satele vecine
în coșuri mari,
și le purtau pe cap sau pe umeri.
Szaszovo era o comunitate foarte mică,
formată din 3,000 de oameni.
Nu exista electricitate sau utilități.
Era… Am dus o viață simplă și plictisitoare. Nimic interesant.
Dar Budapesta, unde am ajuns până la urmă, era complet diferită.
A fost o schimbare majoră.
Mă uitam la oraș și mă minunam.
Era pur și simplu... Nici nu credeam că există așa ceva!
Budapesta era un oraș magnific, de clasă mondială,
la egalitate cu Viena, Paris sau Londra, era o mare capitală europeană.
Magnificul Palat al Parlamentului
văzuse bune și rele de-a lungul istoriei ungare.
Majoritatea evreilor din Budapesta
erau complet asimilați, profund patrioți
și mândri de moștenirea lor culturală maghiară.
În orașul nostru erau vreo 800 de familii de evrei
și vreo 10,000, 11,000 de cetățeni non-evrei.
Aveam prieteni care nu erau evrei. Am ieșit cu băieți care nu erau evrei.
Părinții mei aveau prieteni care nu erau evrei.
Ne simțeam și noi unguri deopotrivă.
Nu doar evrei.
Iudaismul era religia noastră,
dar eram unguri.
Pe 2 august 1934, ofițerii și soldații au depus jurământul de credință
nu pentru Germania, ci pentru însuși Hitler.
Cum domnia lui Hitler asupra Germaniei a devenit absolută,
Hitler le-a promis vecinilor austrieci
că nu se va atinge de ei.
În 1938, când aveam zece ani,
mi-am cumpărat primul ziar
și am văzut titlurile:
„Hitler intră în Austria.”
Am simțit că acel moment istoric
va influența enorm viața evreilor maghiari, a familiei mele și a mea.
Germania invadează Polonia și Orașul Liber Danzig.
Varșovia e bombardată și distrusă.
Polonia e o ruină.
A FOST INVADATĂ POLONIA
Fugeau refugiați din Polonia și veneau în Ungaria,
iar majoritatea bărbaților din familiile evreiești mergeau la templu vinerea
și îi aduceau acasă pe refugiați, oferindu-le adăpost.
Veneau și spuneau povești.
Îmi amintesc că, adeseori…
nu-i credeam.
Am auzit o conversație între tatăl meu și alt bărbat
care îi spunea tatălui meu ce fac naziștii în Polonia.
Un lucru pe care nu-l voi uita niciodată…
A spus că naziștii iau copiii evrei,
îi spintecă de picioare
și îi aruncă în Nistru, un râu din Ucraina.
Apoi, mai târziu,
poveștile au devenit tot mai îngrozitoare
și am început să auzim despre împușcături în masă și gropi comune.
Dar era un fel de naivitate…
Urăsc acest cuvânt, dar trebuie să-l folosesc…
Un sentiment patriotic că noi, ungurii, nu facem așa ceva.
Hitler era în Germania, deci ce a fost acolo nu s-a reflectat asupra noastră.
Noi eram departe de ce se întâmpla acolo.
Au fost două războaie.
A fost un război militar,
și alături de acela
mai era un război,
războiul SS-ului împotriva evreilor.
Partea întunecată a caracterului naționalist al ungurilor
devenea din ce în ce mai evidentă.
Persecutarea evreilor a devenit tot mai evidentă.
Evreii își pierdeau slujbele și afacerile.
A existat o mișcare nazistă maghiară, Crucile cu Săgeți,
care a devenit, desigur,
cel mai urât și cel mai de temut grup de către evreii maghiari.
Oamenii se întreabă: „Cum de nu am făcut nimic?”
Nu am fugit. Nu ne-am ascuns.
Lucrurile nu s-au întâmplat dintr-odată.
Lucrurile s-au întâmplat încet,
așa că de fiecare dată când a ieșit o lege sau o restricție nouă
am spus: „A mai apărut ceva. O să treacă.”
Hitler a intrat în Ungaria pe 19 martie 1944.
Aveam 16 ani.
Nouăsprezece martie 1944.
În orașul nostru au intrat nemții, SS-ul.
Două motociclete au fost tot regimul nazist care ne-a ocupat orașul,
fiindcă acolo erau oameni de-ai locului care le făceau treaba murdară.
Majoritatea erau oameni pe care îi crezuserăm prieteni,
dar care s-au întors brusc împotriva noastră
și s-au dat de partea cealaltă.
Următoarea restricție a fost
că nu puteam ieși pe stradă fără steaua galbenă.
Am auzit că în Germania trebuiau să poarte steaua galbenă
înainte să fie luați
și au făcut asta și în Polonia.
La acel moment, eram îngrijorați.
N-am purtat steaua galbenă
și am fost prins.
Am fost băgat într-un lagăr de muncă,
undeva în nordul Budapestei,
unde era un pod feroviar important.
Și treaba noastră era
să reparăm căile ferate,
șinele, podurile, non-stop,
în timp ce britanicii și americanii bombardau zi și noapte.
Eram îngrijorați că vom muri.
Dar aveam și speranța
că bombardierii americani și britanici vor lovi toate țintele
și vor distruge podul,
pentru că așa îl învingeau pe Hitler.
Am evadat din lagărul de muncă
și m-am alăturat mișcării de rezistență maghiară.
Următorul decret a fost că trebuie să împachetăm
25 de kilograme.
La început nu am înțeles. Ce să luăm?
Gândiți-vă, era casa noastră.
Ce să bagi în 25 de kilograme?
Ce înseamnă 25 de kilograme?
Cât înseamnă 25 de kilograme?
Iei pernele? Iei păturile?
Îți iei vasele? Iei…
Ce iei?
Când făceam bagajele,
am vrut să iau ceva să-mi amintească de vremurile bune.
Eram foarte deprimată și îngrijorată.
Și am dat peste un costum de baie,
un costum pe care mi-l cumpărase tata.
Nu vreau să fac asta.
Cu trei ani în urmă, tata a venit acasă dintr-o călătorie de afaceri.
Și… ne aducea mereu ceva,
mie și surorii mele.
Și…
normal, noi îl întrebam mereu: „Ce ne-ai adus?”
A deschis o cutie
din care a scos cel mai frumos costum de baie pe care-l văzusem.
Avea un aspect satinat lucios
și un model cu floral multicolor.
Apoi, după-amiaza, când am auzit cizmele soldaților urcând pe scări,
am fugit înapoi și am băgat costumul de baie sub rochie.
Și așa am plecat.
Au dărâmat ușile din față. Au intrat. Ne-au dat câteva minute.
Au spus o jumătate de oră, dar nu ne-au lăsat atât,
ca să ne adunăm toate bunurile,
apoi ne-au dat afară.
Nu-mi puteam imagina că-i scot pe oameni din casele lor…
pentru că sunt evrei.
Așa-numiții prieteni ai noștri și vecinii
stăteau aliniați pe marginea drumului
și țipau:
„E timpul să plecați de aici. Nu avem nevoie de evrei în orașul nostru.
Trebuie să scăpăm de toți evreii.”
Mă uitam la ei și nu-mi venea să cred.
Oamenii cu care am mers la școală, copiii lor, eram prieteni cu toții.
Împărțeam lucruri.
De ce sunt așa de ostili? De ce ne urăsc dintr-odată?
E ca atunci când evreii au plecat din Egipt.
Aveam bagajele la noi.
Perne, pături, toate laolaltă.
Noi, copiii, ajutam la cărat. Îmi era tare rușine.
Voiam să credem că ne vor duce în Germania și vom lucra.
Voiam să credem asta.
La momentul acela, toți evreii din Europa erau deja în lagăre,
dar noi nu știam.
Concentrarea, trimiterea în ghetouri și deportarea
au avut loc într-o manieră concentrată în 12 săptămâni,
dar în niciun alt loc programul de deportare nu a fost
atât de barbar
și de rapid ca în Ungaria.
Au spus că ne vor duce într-un ghetou,
dar nu mai auziserăm acel cuvânt.
„Ghetou” nu e un cuvânt maghiar.
Habar nu aveam unde suntem.
Dimineață, când ne-am trezit,
mi-am dat seama că suntem într-o curte cu multe cărămizi.
Curtea fabricii de cărămizi.
Era un aprilie ploios. A plouat mult atunci.
Și eram mereu…
A trebuit să schimbăm acoperișul.
Eram mereu uzi.
Erau mii de oameni acolo, fiindcă veniseră din toată zona.
Și erau gardieni cu câini peste tot,
se plimbau tot timpul cu ciobănești germani
bine ținuți în lese.
…peste tot erau barăci pline de oameni.
- Știi unde era baraca ta? - Da.
Era chiar aici, unde sunt cărămizile astea.
Apoi, într-o zi, au anunțat
că toți cei care vor să meargă la Tokaj să muncească
la cules de struguri să stea într-o parte,
și s-au urcat toți în tren,
fiindcă era coșmar acolo.
Să lucrezi într-o podgorie era Rai pe lângă ce trăiam acolo.
Am fost duși la gară de soldații maghiari.
Mama mi-a spus:
„Ți-am cusut diamante în tivul fustei.
Dacă nu ai ce mânca, cumpără cu diamante.”
Când am ajuns la gară,
ne-am dat seama că nu mergem cu trenul de călători.
Ne așteptau vagoane de vite.
Tata a zis: „Nu mai au trenuri din cauza războiului.
Altceva nu au. Folosesc și ei ce au.”
Cine nu se mișca repede era bătut.
Când au închis ușile, am auzit un zgomot la exterior,
ca un zăvor cu care am fost încuiați.
Deja situația nu mai era normală.
N-am acceptat ipoteza că nu mai erau trenuri.
În Budapesta, lucrurile începuseră să se înrăutățească.
A trebuit să-mi cumpăr documente de non-evreu.
Nu existam ca evreu.
Aș fi fost împușcat. Aș fi fost ucis.
Eram ca niște animale hărțuite, 24 de ore, în fiecare zi,
și nu știai dacă cei pe care îi întâlneai
erau de partea ta.
Dacă nu era Wallenberg,
nici eu, nici alte zeci de mii de oameni n-am fi supraviețuit.
Raoul Wallenberg a sosit când din toată Ungaria,
cu excepția Budapestei, fuseseră deportați evreii.
S-a dus la Budapesta într-o perioadă când, în zona rurală,
evreii fuseseră deja băgați în vagoane de vite
și trimiși departe de Ungaria.
Și a decis să se alăture ambasadei suedeze de acolo,
cu scopul de a salva viața evreilor.
A eliberat așa-numitele pașapoarte de protecție suedeză,
a declarat că persoana care avea acest document
la sfârșitul războiului are de gând să meargă în Suedia.
Era o bazaconie, dar în haosul și confuzia războiului,
această hârtie miraculoasă și inutilă a funcționat.
Câțiva dintre noi au fost distribuitori
și au livrat aceste pașapoarte false
oamenilor care așteptau în case protejate.
Wallenberg a închiriat blocuri mari de locuințe
și a pus un indicator suedez pe care scria că toți rezidenții
se aflau sub protecția guvernului regal suedez.
Am stat pe strada St. Stephen Park, la numărul 25.
Majoritatea acestor apartamente erau din clasa de mijloc,
iar un apartament cu trei dormitoare
în care înainte de criză locuiau patru, cinci, șase persoane,
devenise o cloacă
unde erau înghesuite 60, 70 de persoane, înghesuite în trei dormitoare.
Foarte incomod.
A fost foarte incomod, dragă,
dar, și mai important, extrem de periculos.
Termenul „casă protejată” e impropriu,
pentru că mulți dintre cei care locuiau în așa-zisele case protejate
au fost adunați, duși pe malul Dunării și uciși.
Intrarea în casele protejate
nu era dificilă.
Soldaților nu le păsa.
Ei erau în față. „Intrați acolo!”
Însă ieșirea…
era foarte dificilă.
Dacă soldații germani sau soldații unguri naziști erau suspicioși,
ne ordonau să ne dăm pantalonii jos,
pentru că noi eram singurii circumciși.
Într-o zi, aveam lipite în jurul meu pașapoartele false
pe care le duceam oamenilor ca să poată ieși din clădire
și am calculat greșit.
Am trecut prin canal. Știam când să ies.
Și am făcut o greșeală.
În loc să ies la mijlocul clădirii,
am ieșit în fața ei,
unde erau doi soldați care o păzeau.
Am început să alerg cât de repede am putut
și am traversat strada.
Deportau un grup de evrei.
Neștiind unde-i duc,
am intrat în grupul de evrei gândindu-mă:
„Am mai intrat în belele, poate scap și de data asta.
Încă o scăpare.”
Peste cinci zile am ajuns la Buchenwald.
Am stat în tren cinci zile.
Stăteam pe o grămadă de bagaje pe care le aveam cu noi.
În vagonul de vite în care eram eu mai erau vreo 120 de persoane.
Stăteam lipiți ca sardelele și era foarte cald.
Exista o singură găleată pentru nevoile fiziologice.
Când s-a umplut găleata, mirosul a devenit insuportabil.
N-au deschis niciodată ușile să mergem la baie.
Nu ne-au dat apă, nu ne-au dat mâncare.
Copiii țipau că vor să meargă acasă.
„Unde ne duc?”
Niciun răspuns.
Era beznă.
Lumina pătrundea doar printre lemnele vagonului de vite.
Tatăl meu a găsit o fisură în vagonul de vite.
S-a uitat afară și a spus tare:
„Nu cred că mergem la podgorie,
fiindcă am trecut granița și ne îndreptăm spre Polonia.”
Când a zis „Polonia”,
mi-am amintit de bărbatul care povestea despre copii
și ce pățeau aceștia.
Îl țineam pe fratele meu mai mic. Avea doi ani și jumătate.
Îl țineam strâns.
I-am zis lui și mie:
„N-o să-l las niciodată. N-o să-l ia de lângă mine.”
Când au deschis ușa,
ne-a izbit lumina brusc.
Pentru că am ținut ochii închiși timp de patru zile,
și eram obișnuiți cu bezna,
aproape că ne-a orbit.
Eram fericiți pentru că ieșeam la aer curat.
Urma să coborâm, să mergem la baie, ca oamenii normali,
să bem apă și poate și mâncare.
Toată lumea întreba: „Unde suntem? Cum se numește?”
Avea un nume foarte ciudat.
Auschwitz.
Aici ne-au oprit.
Aici a fost… Aici s-a făcut selecția.
- Stăteați toți aliniați… - Mii de oameni,
unul lângă celălalt,
în confuzie și gălăgie.
Și apoi… Nu te mișca…
Exact ca soldații în rând, înțelegi?
Printre noi treceau SS-iști
și ne verificau pe toți.
Se plimbau cu câinii și ne amenințau.
- Era un singur rând sau oamenii stăteau… - Cinci.
Eram câte cinci.
Ca să ne numere ușor. Cinci.
Când am sărit din vagonul de vite,
am știut imediat că orice ne-au promis,
orice ne-au spus, erau minciuni.
Vedeam mulți oameni alergând în haine dungate și rași în cap.
Eram înconjurați de soldați naziști și câini fioroși.
Țipau și urlau.
„Grăbiți-vă! Lăsați bagajele! Lăsați tot!”
Dintr-odată, ne-au despărțit,
iar mama mea și…
Mama și cu mine…
și fratele și… Sora mea
îl ținea pe fratele meu cu o mână,
iar pe sora mea de patru ani jumătate cu cealaltă mână. Eu mă țineam de ea.
Așa mergeam înspre…
Ne împingeau spre destinație.
Când au venit transporturile,
oamenii au fost sortați.
A fost un proces de bază, unul simplu.
Oamenii trebuiau să stea pe un rând lung.
În capătul rândului erau niște medici militari care spuneau:
„Ăsta e prea bătrân, are peste 50 de ani.”
„Ăsta merge în dreapta, ăsta, în stânga.”
Mama a fost selectată la gară
și a mers în stânga, în timp ce eu și sora mea, în dreapta.
Mama a fost dusă
direct de la gară în camera de gazare.
Până când eu și sora mea am fost băgate în lagăr,
mama nu mai era în viață.
Am fost duși într-un vestiar.
Ni s-a spus că vom face un duș după
acel drum îngrozitor,
că ne vom spăla
și că vom fi trimiși la muncă.
Ni s-a ordonat să ne luăm pantofii într-o mână și hainele în cealaltă.
Și mi-am amintit de diamante.
Mi-am apucat fusta albastră, și în mulțimea aceea
am scos repede diamantele și le-am ținut în mână,
dezbrăcată fiind.
Îmi amintesc că m-am dezbrăcat alături de ceilalți
și am rămas în costum de baie.
Am avut o premoniție.
Am simțit că, dacă-mi scot costumul de baie,
dacă las costumul acolo,
toate amintirile minunate trăite în acel costum de baie…
Îmi aminteam cum mă plimbam pe lângă piscină,
cum mă fluierau băieții și prietenele mele erau geloase.
Acum aveam să-l dau jos și să-l las acolo.
Tot ce a însemnat ceva pentru mine în viață va fi lăsat în urmă.
Ne tot spuneau
că dacă are cineva lucruri de valoare trebuie lăsate acolo.
Aveau un loc pentru asta.
Am ținut de diamante ca de viața mea, îmi trebuiau pentru pâine.
Așa că le-am băgat în gură.
Apoi, când am pornit la drum,
am văzut că-i verificau pe oameni în gură,
dar ajunsesem într-un punct de unde nu mai era cale de întoarcere.
Nu le puteam arunca. Aș fi fost împușcată.
De ce nu le-o fi lăsat acolo?
Le aveam în gură
și nu știam ce să fac cu ele, așa că le-am înghițit.
Am intrat în cabina de duș
și au încuiat ușa de la vestiar din spatele nostru.
A venit un comando și ne-a luat toate bunurile.
Ne-au lăsat să facem un duș amărât din care abia picura apa și apoi…
Era o ușă în partea cealaltă
care dădea în curtea din partea cealaltă a clădirii.
La ușă era un morman de haine
și ne-au pus să ne alegem fiecare câte una.
Am așteptat până la miezul-nopții,
apoi ne-au lăsat să intrăm într-o baracă de lemn.
O mie de oameni într-o baracă.
Dacă se întorcea o persoană, trebuia să se întoarcă toți,
fiindcă stăteam lipiți unii de ceilalți.
Când mă trezeam îmi era tare frig
și eu…
visam întruna
că eram acasă,
că îmi era foarte frig,
dar venea tata și mă alina…
Apoi mă trezeam.
De la un fluier.
Era beznă afară.
Era un infern.
Am văzut un grup de vreo 20 de oameni trecând prin tabără,
iar eu îi priveam cu atenție.
Poate știam pe cineva.
Și, brusc, l-am recunoscut pe tatăl meu.
Primul meu gând a fost să mă ascund.
A fost foarte dureros să-l văd
ras în cap și în uniformă de prizonier.
Pe omul acela care-i ajuta pe toți
și era cel mai cumsecade.
Nu-mi puteam imagina cum s-ar fi simțit dacă ne vedea
rași în cap și îmbrăcați în zdrențe.
Așa că am vrut să mă ascund ca să nu mă vadă.
În acel moment, ni s-au întâlnit privirile.
I-am văzut lacrimile curgându-i pe obraji.
A fost ultima oară când l-am văzut pe tata.
Am văzut camioane venind,
am auzit țipete din camioane
și am văzut doi copii căzând din camion.
Camionul s-a oprit…
Și camioanele…
A coborât un soldat SS din camionul din față
și uite-așa i-a ridicat pe copii!
I-a lovit de camion,
a țâșnit sângele din ei, iar apoi i-a aruncat înapoi în camion.
Atunci am încetat să mai vorbesc cu Dumnezeu.
Ni s-a spus că vom primi un număr.
Numărul prizonierului.
Desigur, ne așteptam să ne pună numărul prizonierului
pe haine sau undeva.
Pregătiseră niște mese.
Și la fiecare masă stăteau câțiva soldați
cu niște registre imense deschise în fața lor.
Am presupus că ne vor scrie în ele
numele și numărul pe care aveau să ni-l dea.
Apoi ne-am dat seama că ne pun numărul
direct pe piele.
Pe brațe.
Au luat cinci persoane și ne-au pus picături în ochi.
Nu știam de ce. Nu ne-au spus. Și ne-au băgat în temniță.
Ne-au închis acolo
și stăteam în apă până la gleznă, băgați unii în alții,
și parcă nu se mai termina.
Părea o eternitate. N-au deschis niciodată ușa.
Nu ne-au dat nimic de mâncare sau de băut.
Am băut apa în care stăteam.
Ne făceam nevoile în apa în care stăteam.
Apoi au deschis ușa și ne-au scos.
Ne-au adus în curte
și ne-au examinat ochii.
Unii oamenii n-au văzut câteva zile după asta.
Apoi ne-au dus înapoi în baracă
și am aflat mai târziu ce făceau.
Încercau să ne schimbe culoarea ochilor.
Pentru cei care au vrut să facă experimente pe oameni,
acela era locul potrivit.
S-au făcut multe experimente la Auschwitz pentru a steriliza femeile,
în special femeile evreice pentru a diminua rasa
fără prea multe complicații.
Aceste femei au fost trimite înapoi în lagăr.
Uneori erau transferate imediat,
pentru că erau așa-numitele „purtătoare secrete”.
Au făcut teste pe ele, apoi le-au trimis înapoi la Birkenau și le-au gazat.
Într-o zi, un prizonier pe care-l știam a venit la mine și m-a întrebat
dacă nu aveam relații…
Dacă puteam face ceva ca să nu ajungă în camera de gazare.
Singurul mod de a face asta a fost să le supunem la mai multe teste.
Ca să le salvăm, a trebuit să continuăm să le facem teste inofensive.
Asta am plănuit să facem și a mers oarecum.
De aceea… am fost achitat
la Auschwitz.
După ce au supraviețuit primilor patru ani și jumătate în război,
evreii maghiari au fost uciși în ultima parte
a războiului lui Hitler împotriva evreilor, când liderii lumii
cunoșteau deja toate detaliile de la Auschwitz.
Când am ajuns la Auschwitz,
era în timpul Soluției Finale,
iar el era deja disperat.
Pierdea războiul. Hitler pierdea războiul.
Dar nu avea să piardă războiul împotriva evreilor.
Sadismul, cruzimea,
absurditatea naziștilor germani și maghiari
de a ucide populația evreiască rămasă când războiul era deja pierdut,
când își puteau spăla păcatele
fiind mai civilizați față de acești oameni…
Dar nu au făcut asta, fiindcă ura lor era oarbă.
Naziștii au folosit trenurile și alte mijloace de transport
folositoare germanilor
în scopul deportării evreilor,
pentru a finaliza programul Soluția Finală.
Cât am fost la Auschwitz,
veneau două, trei transporturi pe zi.
Cu mii de oameni.
În mai puțin de șase săptămâni,
peste 438,000 de evrei maghiari
au fost deportați la Auschwitz.
Camerele de gazare și crematoriile nu mai făceau față.
SS-iștii au trebuit să sape gropi speciale
pentru a arde cadavrele,
folosind grăsimea evreilor pe post de combustibil.
Am văzut cum aruncau oamenii în acele gropi cu foc.
Și mi-am spus: „E ceva în neregulă cu mine. Îmi pierd mințile.”
Nu avea cum să fie adevărat.
Gropile comune aveau dimensiunea
de opt pe zece sau zece pe zece metri.
Pe fundul gropilor erau lemne, cărora le dădeau foc.
Și cadavrele erau aruncate în foc. Asta a fost.
Dacă grăsimea ardea, procesul funcționa.
Tot mai multe cadavre erau aruncate acolo.
Pur și simplu.
Uite cât teren e aici!
Cum se pot întoarce oamenii normali…
după ce au lucrat aici
sau după ce au plănuit asta?
Cineva a plănuit asta.
Cineva a făcut planul.
Cineva a schițat perfect tot acest ansamblu eficient.
În toată perioada cât am fost în lagăr, în timpul experimentului,
de fiecare dată când eram selectată înghițeam diamantele.
De fiecare dată când le înghițeam, trebuia să le recuperez.
Aveam voie să mergem la latrină o dată pe zi
și nu stăteam niciodată deasupra găurii, căci trebuia să recuperez diamantele.
Când o SS-istă a trecut pe lângă ușă și m-a văzut într-un colț…
Deja țineam diamantele în mână. De obicei așteptam până
mă întorceam, le curățam în noroi,
iar dacă nu era noroi
în supa pe care urma să o mâncăm,
dar n-am avut timp și le-am înghițit.
Dumnezeule!
Asta e latrina.
Doamne!
În locul ăsta am fost cu sora mea,
cu Edith lângă mine.
Edith mi-a spus în șoaptă:
„Se apropie sabatul. E vineri. Vine sabatul.”
Acasă, sărbătoream sabatul
cu mâncare, cu muzică și dansuri
și aprindeam candela.
Am întrebat-o: „Ce-ar fi să sărbătorim înăuntru, în latrină?”
Am alergat până la capătul ei, am început ceremonia de sabat
și am început să cântăm.
În timp ce cântam melodia,
alți copii s-au strâns în jurul nostru și au început să cânte cu noi.
Cineva era din Olanda. Cineva era din Germania.
Cineva era din Ungaria, din Cehoslovacia. Toți laolaltă.
Și, dintr-odată, cântecele evreiești, rugăciunile și sabatul
ne-au unit în latrina de la Auschwitz.
Oamenii nu puteau îndura atâta durere,
condițiile de trai, foametea și păduchii.
Păduchii erau mari cât unghia mea de la degetul mic,
mișunau pe noi
și aveam răni de la scărpinat și de la infecții.
Când pornea curentul,
fugeau la sârma ghimpată electrificată ca să se sinucidă.
Apoi ne pedepseau pe noi. Pentru fiecare bărbat care atingea sârma,
luau 100 de deținuți
și îi ucideau în fața tuturor ca să dea exemplu.
Nici nu ne lăsau să murim când voiam.
Apoi mi-a venit o idee.
Mi-au luat părinții.
Mi-au luat identitatea.
Mi-au luat frații.
Mi-au luat bunurile.
Voiau ceva de la mine.
Și m-am gândit la sufletul meu.
Mi-am zis: „Sufletul n-au să mi-l ia.”
Și m-am hotărât în momentul acela
că mă voi ridica din noroi și voi lupta,
fiindcă nu vreau să devin cenușă.
Când am ajuns la Auschwitz,
mii și mii de oameni erau incinerați în fiecare zi.
Naziștii foloseau deținuți evrei,
un Sonderkommando, comando special,
care scotea cadavrele din camerele de gazare
și le ducea la crematoriu.
Din câte știu, doar patru dintre cei
care am lucrat în Sonderkommando mai suntem în viață.
Noi suntem singurii martori oculari
care am văzut totul de la A la Z.
Cum s-a implementat Soluția Finală.
Sunt evreu din Grecia.
Am locuit în Grecia
până când m-au dus în lagăr.
În prima săptămână din aprilie 1944
am ajuns la Auschwitz.
Au ales câțiva greci pentru a lucra la crematorii.
Era prima mea zi acolo.
Nu știam ce se întâmplă.
Am văzut 2,500 de oameni dezbrăcați,
intrând în camera mare, care, într-un final…
Luau câte 500 de oameni. Băgau 2,500 de oameni.
Nimeni nu putea face nimic altceva decât să stea lângă copii.
Și, după 15 minute, după ce închideau camerele,
și SS-iștii aruncau gazul prin patru deschizături,
se deschideau niște guri.
Ce vedeam? Pe oamenii pe care-i văzusem cu 15 minute în urmă.
Erau toți morți, în picioare, cu copiii înnegriți și cianozați.
Și m-am întrebat: „Ce se întâmplă aici?”
Era un polonez care mai fusese acolo
și l-am întrebat: „Unde e Dumnezeu?”
Zice: „Dumnezeu e acolo unde e puterea ta.”
NOU-VENIȚII SELECTAȚI PENTRU CAMERA DE GAZARE
Erau patru crematorii
și mergeau non-stop.
Erau mulți sus-puși de la Berlin
care veneau să vadă cum mor evreii.
Era un orificiu
închis ermetic
și se uitau prin el să vadă cum mor evreii.
Dura cam două, patru minute. Depinde unde erai.
Mulți cred că noi, cei din Sonderkommando,
eram vinovați de ceva, fiindcă făceam asemenea lucruri.
Dar nici noi nu puteam scăpa de-acolo.
Dacă nu făceai ce-ți cereau, te omorau imediat.
La un moment dat, am avut doi prieteni. Foarte apropiați.
Au intrat. Li se spunea „Venețienii”.
Și le-am spus imediat
că urmează să moară.
Mi-au cerut mâncare și le-am dat ce aveam,
dar le-am spus exact unde să stea,
unde erau deschizăturile, ca să poată muri repede,
iar după ce au pierit le-am luat cadavrele, le-am spălat
și le-am băgat în cuptor… ca să fie arse.
Auzeam artileria care se apropia din ce în ce mai mult.
Budapesta era câmpul de luptă
dintre germani și armata rusă.
Deși știam că vor trece săptămâni
până când armata sovietică va elibera evreii rămași,
știam că mai avem multe de îndurat.
La Auschwitz, după Crăciun,
bombardamentele se auzeau din ce în ce mai aproape.
Naziștii nu voiau ca oamenii să fie eliberați,
așa că îi duceau departe de lagăr.
Marșul morții a fost iarna.
Cei care nu puteau ține pasul erau împușcați pe marginea drumului.
Dacă cineva încerca să fugă
sau să facă ceva nepermis, era împușcat pe loc.
Eram trei prieteni și fuseserăm împreună până atunci.
Am jurat că ne vom da viața unul pentru celălalt.
Că nu ne vom dezamăgi reciproc.
Eram copii. Visam că acest lucru ar fi posibil.
Unul dintre noi a fost rănit la genunchi și a făcut cangrenă,
iar unul dintre soldați l-a văzut șchiopătând.
S-a dus spre el și a vrut să-l împuște.
Ne-am așezat în fața lui. A scos pistolul Luger și-a spus:
„Vă dau trei secunde. Număr până la trei!
Dacă nu vă dați din fața lui, veți muri toți.”
Vă dați seama ce decizie a trebuit să luăm la vârsta aceea?
Ne promiseserăm că ne vom sacrifica unul pentru altul,
dar nu ne-am ținut de cuvânt sub amenințarea morții.
L-am lăsat să moară.
Am ajuns… După vreo zece zile de marș am ajuns la Dachau.
Dumnezeule!
După 53 de ani…
Parcă ar fi fost ieri.
Zăceau aici, pe marginea străzii,
și nu le dădeam atenție. Călcam pe cadavre.
Nu. Nu însemnau nimic.
- Chiar aici? - Da.
N-am știut numele nimănui.
N-am vrut să știu pe nimeni.
N-am vrut să știu, în caz că, într-o zi,
cineva ar cunoaște persoana
ai cărei pantofii i-am luat după ce-a pierit.
Ca să-ți imaginezi, o vreme a trebuit ca în fiecare dimineață
să merg din baracă în baracă,
să iau cadavrele și să le duc la crematoriu.
Aveam niște cărucioare.
Îmi amintesc că membrii Sonderkommandos care lucrau în crematorii
veneau și deschideau poarta.
Preluau ei căruciorul de-aici, noi n-aveam voie să mergem mai departe.
Nu vorbeau niciodată despre crematorii, dar noi știam.
Dacă intrai acolo, nu mai ieșeai.
Nu scăpai din zona aia.
Dacă lăsau pe cineva să scape,
existau martori și declarații. Așa că nu lăsau pe nimeni.
Ia uite!
Barbaria omului față de om…
depășește orice imaginație.
Acesta e…
cel mai monstruos lucru conceput de om.
Să arzi oameni ca să scapi mai repede de ei.
Incredibil.
E emoționant. E foarte greu.
Eu de ce am supraviețuit?
De ce m-a cruțat Dumnezeu?
Cineva a început să strige: „Americanii!”
Nu știam ce vor să spună. Arătau spre cer.
Ieșeau avioane din spatele munților, apăreau de nicăieri,
și au început să bombardeze convoiul.
Pe noi nu ne-au atins. Noi n-am fost răniți.
Atunci am aflat că Statele Unite erau în război.
Era 29 aprilie când am primit ordin să merg la Dachau.
De fapt, era noaptea de 28.
Ni s-a ordonat să decolăm cât mai repede ca să ajungem la Dachau,
fără să știm cu ce avem de-a face.
Credeam că e o tabără militară,
o tabără a armatei germane pe care urma să o atacăm,
și că vom captura și oamenii de-acolo.
Eram în apropierea
a ceea ce am aflat că sunt lagăre de concentrare.
Dintr-odată, am auzit mitraliere trăgând.
Primul gând a fost că vom fi uciși.
Apoi am văzut soldați americani cățărându-se, târându-se și împușcând.
Apoi am văzut soldați germani venind din direcția aceea.
Când s-au întâlnit aici, în centru, germanii s-au predat.
Imaginează-ți 32,000 de oameni ieșind de prin toate barăcile.
În afara lagărului,
pe șine, erau
patruzeci de vagoane de marfă.
Erau pline-ochi de cadavre.
Neștiind cu ce aveam să ne confruntăm,
a fost…
absolut ireal.
Majoritatea oamenilor purtau pijamale de finet. Atât aveau.
Cu dungi albastre și albe.
- Pijamale de finet. - Oamenii erau slabi.
„Slabi” nu e tocmai cuvântul potrivit.
Erau de-a dreptul vlăguiți.
Unii păreau foarte bătrâni, dar nu erau.
Parcă erau zombi. Schelete.
Câțiva au ieșit primii,
apoi, din ce în ce mai mulți
și continuau să vină spre noi
pentru că parcă își dăduseră seama…
Cred că da. Și-au dat seama că eram altfel.
Că eram niște oameni care veneam să-i ajutăm.
Americanii îi amenințau cu arma pe germani,
dar nu i-au ucis. Ne-au lăsat pe noi s-o facem.
Am prins vreo duzină de soldați
și i-am făcut praf, bucată cu bucată.
Am prins un colonel german.
M-am întors și i-am spus
că aveam să-l trimitem la ofițeri să vorbească cu el.
Și m-a scuipat în față.
L-am ucis.
Nu a mai durat mult până la finalul războiul.
În acele ultime zile,
intenția era să oprim Germania
să mai facă asta și altcuiva.
Am văzut multe imagini oribile
în acei doi ani în Italia, Franța și Germania,
dar cel mai rău lucru pe care l-am văzut vreodată
au fost supraviețuitorii Holocaustului.
Asta e ceva ce…
n-am uitat nici până-n ziua de azi.
Nu mai eram tânăr.
Eram foarte bătrân.
Aveam 16 ani, dar eram foarte bătrân.
Revenirea la libertate a fost foarte dificilă.
Nu știam cum să facem pace cu lumea
care nu ne dorea.
Și nu știam…
pe cine vom mai găsi sau nu.
Nu știau ce să facă cu noi. Și ne-au băgat într-o tabără DP,
o tabără pentru refugiați.
Cea mai apropiată de unde eram eu era în Austria.
Toți supraviețuitorii care nu aveau unde să se ducă erau în tabără.
Era tot o tabără, dar eram liberi.
După ce armata sovietică a eliberat Budapesta,
iar eu am redevenit o persoană liberă,
nu am știut luni de zile
dacă mama sau ceilalți membri ai familiei mele se vor întoarce vreodată.
Speram că întoarcerea la Auschwitz o să-mi ofere liniște.
Și am fost șocată să descopăr
că a declanșat întrebări și îndoieli noi.
Aș vrea să aflu despre familia mea.
Ar vrea să caute informații despre familia ei și despre ea însăși.
Cum vă numiți?
Renee. R-e-n-e-e.
E prima dată când am decis
să găsesc documente despre familia mea.
Sora mea se numea Klara.
Ați găsit ceva?
Da, am găsit. Ne putem uita împreună.
Așază cartonașele așa!
Klara. Sora mea.
Am găsit documente despre sora mea, despre tatăl meu, despre mine,
dar când am întrebat de mama…
doamna de la arhivă mi-a spus
că despre cei care au fost luați de la gară
și uciși imediat
nu există documente.
Duceți astea sus la arhivă și sunați la sonerie, da?
Mulțumesc!
Acesta e un test de sânge sau ceva medical.
Subiectul a fost Klara Weinfeld.
Am aflat că sora mea a fost supusă la experimente,
că i s-au făcut tot felul de teste de sânge.
Ce înseamnă toate astea?
A spus: „Nu știu.
Nu m-a întrebat nimeni niciodată.
Dar un anume doctor Münch, care era șeful clinicii,
încă trăiește.”
Apoi am aflat că urmează să-l intervievezi pe acest bărbat
și m-am gândit că aș avea ocazia să-l întreb ce înseamnă simbolurile.
Sora mea, Klara, a murit la Auschwitz
și eu am obținut recent aceste documente de la Auschwitz.
- Aș vrea să mi le explicați. - O să încerc.
Îmi puteți spune ce e asta?
Nu e nimic important.
Ce experimente au fost astea?
Nu e nimic. Totul e în regulă.
- De ce a murit? - „Institutul Clinic.”
E institutul meu.
- Chiar a murit. - Da.
Când a ajuns acolo? Cât timp a stat?
Șase luni.
- Șase luni. - Șase luni?
Apoi a murit.
Aceea era perioada normală. Înțelegeți?
Ați fost și dvs. la Auschwitz? Atunci ar trebui să știți.
Am încercat să fiu civilizată,
dar el a fost foarte evaziv
și m-am enervat.
Mă tot gândeam că mii de oameni au murit în clinica lui.
Mă voi întoarce la Crematoriul V,
fiindcă știu că mama mea a fost dusă acolo.
O să aprind niște lumânări.
Și știu că nu mă mai întorc aici.
Iar acum…
de curând,
am primit o nouă scrisoare de la Bergen-Belsen,
cum că nu au găsit nicio Edith Lok. S-au uitat prin documente.
Dar au găsit o Edith Schwarz.
Îmi amintesc că, la un moment dat,
sora mea, Edith, a decis
că va prelua numele mamei, dar am uitat.
În toți acești ani eu am căutat-o pe Edith Lok.
- Îmi găsești numele maghiar? - Maghiar?
Hai să vedem! Bine.
- Nu e în ordine alfabetică. - Da?
Am revenit la Bergen-Belsen
și vreau ca soțul meu să spună o rugăciune cu copiii și cu mine,
pentru că o vom îngropa în mod simbolic pe Edith.
Acesta e cimitirul în care au fost îngropați toți oamenii
care au fost aduși după eliberare la cazărmile armatei.
Am găsit numele surorii dvs.
A murit aici.
Cred că pe data de 2 iunie 1945.
Toți cei care au murit în acele zile au fost îngropați aici, unul lângă altul.
Azi e cea mai specială zi din viața mea.
În sfârșit, căutarea s-a încheiat.
Acum știm ce s-a întâmplat și când s-a întâmplat.
Am adus cartea de rugăciuni a mamei
și vom spune pentru tine
o rugăciune tradițională
și vom aprinde o lumânare în memoria ta.
Și să ne amintim de tine
pentru totdeauna,
cât vom trăi.
Sunt mulți oameni ca mine,
care încă mai caută.
Fiindcă pentru noi
eliberarea nu a fost ultima zi.
Am fost înștiințat că am fost ales
să primesc o bursă academică
din partea Universității din Washington, din orașul Seattle,
dar nimeni nu mi-a spus cum se pronunță numele orașului.
Aveam un bilet pe SS Marine Falcon.
M-am dus la patul B-20, mi-am pus jos rucsacul și m-au chemat să înfulec.
Nu cunoșteam cuvântul acela. Nu era în vocabularul meu.
Așa că m-am așezat la coadă.
Aveam niște tăvi uriașe de metal și era o perioadă
în care preocupările mele mentale principale erau legate de mâncare.
Iar acești oameni minunați serveau minunății pe acele tăvi de metal.
Iar la capătul rândului
era un coș de răchită imens cu portocale.
Un coș de răchită imens cu banane.
Mama m-a învățat să fac bine și nu știam ce era bine.
Am văzut un marinar uriaș
și l-am întrebat: „Domnule, să iau o banană?
Sau o portocală?”
Și a zis: „Mănânci câte banane și câte portocale vrei”,
și atunci am știut că sunt în Rai.
Mi-am iubit orașul, îl văd pitoresc și fericit.
Voi merge acolo pentru prima dată de când am plecat, în 1944.
Uită-te la indicator, Robin! Scrie „Polyana” în rusă.
Vezi?
Râul curge pe dreapta.
Obișnuiam să ne scăldăm aici…
Sper să găsesc oameni pe care i-am cunoscut
înainte de Holocaust
și să vorbesc cu ei.
- Ciuperci murate. Vezi? - Da.
Poate îmi pot spune ce s-a întâmplat cât am lipsit.
O femeie, Mariska, și-a amintit de bunicii mei,
de tata, de mama și de mine.
Cel mai mult m-a surprins că și-a amintit de mine.
Mă temeam că oamenii vor fi ostili,
că mă vor acuza că mă întorc să iau ceva de la ei.
Am fost întrebată politicos
dacă o să-mi recuperez proprietatea și-o să locuiesc aici.
Am spus că nu.
Vreau doar ca ai mei copii să știe de unde vin
și am vrut să-mi văd orașul natal înainte să mor.
Reîntoarcerea în orașul natal,
cu familia mea, cu copilul,
faptul că-i arăt acest oraș frumos…
Oriunde ne-am dus, n-am auzit cuvântul „evreu”.
Această clădire a fost Centrul comunității evreiești.
Am vrut să merg la templul evreiesc, o sinagogă frumoasă.
Uite cum au lăsat-o…
Dumnezeule!
E incredibil ce i-au făcut acestui oraș.
Absolut incredibil!
Am mers la templu
și am cunoscut un bărbat, un evreu.
Și el a fost la Auschwitz.
Bună ziua! Vorbiți maghiară?
Bună dimineața! Sunteți de-al locului?
M-am născut aici în 1928.
Eu sunt din familia Weinfeld.
Weinfeld?
Tata avea un magazin pe strada Cobbler's Lane
și mama venea la acest templu.
Am avut aici bar-mitzvah-ul când am împlinit 13 ani, în 1941.
De ce ați rămas aici?
Fiindcă m-am întors de la Auschwitz
pe 6 iunie 1945
și, după câteva zile, granițele s-au închis.
Apoi ne-a plimbat prin templu și ne-a explicat
că acela nu mai era un templu evreiesc.
Pe vremuri, aici erau stelele lui David.
Ce-au făcut cu ele?
L-au transformat în sală de concerte.
Au înlăturat totul.
A fost foarte dureros să văd
că acest loc sfânt a fost transformat într-un loc de distracție.
Partea cea mai dificilă a fost să mă întorc la casa mea.
Doamne!
Asta e poarta originală.
- Intrarea. - Intrarea, da.
A fost neglijată.
Această casă frumoasă de care tata a avut grijă mereu.
Totul era îngrijit în jurul ei.
- Cred că e încuiată. - Nu.
Nu e.
- Nu se deschide. - Putem pleca?
Nu se deschide.
În momentul acela, mi-am dorit să n-o fi văzut.
Unul dintre vecinii
care era mic la vremea când am fost luați era încă acolo.
Slavă Domnului că ești încă în viață!
Îți spun, încă îmi amintesc totul așa cum era înainte.
Acum are o soție rusă
foarte înțelegătoare.
Casa ta…
Cum e să iei casa cuiva?
Ar fi multe de spus, dar știi ce se spune,
până și pereții au urechi.
Îi era teamă să-mi spună ce s-a întâmplat cu adevărat după ce-am plecat.
Spune-mi… După ce am fost luați, ați vorbit despre asta?
Ne-a părut rău pentru Klara. Am auzit că a murit pe drum.
Nu. A murit acolo.
Biata de ea!
Am văzut așa ceva doar în filme.
Chiar ardeau oamenii?
Din păcate, a fost mult mai rău decât ce arată în filme.
În acel moment, m-am simțit norocoasă
că aveam ocazia să mă întorc în Statele Unite, acasă.
Am salvat diamantele până la capăt.
După ce m-am eliberat, n-am mai vorbit despre Holocaust,
dar am dus diamantele și le-am bătut într-un pandantiv în formă de lacrimă,
fiindcă de fiecare dată când le-am salvat, am plâns mult.
Am simțit că lacrimile sunt potrivite.
Le-am spus copiilor mei că aceste diamante trebuie transmise
din generație în generație,
la prima născută din familie, pentru totdeauna.
…ce gust are.
Se vede că au diferite forme și tăieturi.
Și sunt singurul lucru
pe care-l țin și pe care l-a ținut și mama.
Nu știu la ce te gândești…
Viața mea de azi e ceva ce nu-mi vine să cred.
Am fost ales de 600,000 de alegători din California
de nouă ori
și totul pare un vis.
Și toate astea
îmi dau un sentiment incredibil de responsabilitate…
Ca singurul supraviețuitor al Holocaustului
ales vreodată în Congresul Statelor Unite,
știu că vorbesc în numele tuturor colegilor mei,
republicani și democrați,
când îmi exprim indignarea față de cele mai recente atacuri teroriste…
Drepturile omului sunt obiectivul central al vieții mele,
fiindcă sunt convins că aceasta e calea
către o lume mai civilizată.
Eu și soția mea, Annette, ne cunoaștem dintotdeauna.
Am crescut împreună în Budapesta.
Suntem căsătoriți de 42 de ani.
Avem două fiice
care au venit și ne-au spus
că… au de gând să ne ofere un cadou special.
Familiile noastre au fost distruse, așa că ne vor da o familie mare.
Am fost binecuvântați cu 17 nepoți minunați,
care sunt lumina ochilor noștri.
Aș vrea să fiu cunoscută ca educatoare despre Holocaust.
Așa că am mers la Muzeul Toleranței
și am fondat un program de informare.
Le vorbesc grupurilor care vin la muzeu.
…a luat naștere.
Când se întâmplă astfel de lucruri,
aproape crezi că ai făcut ceva greșit.
De ce mi-ar face așa ceva?
Simt că e datoria mea
să fac lumea să înțeleagă ce s-a întâmplat atunci.
Am simțit mereu că limbajul meu e neadecvat.
Și că, dacă vreau să povestesc despre experiențele mele,
trebuie să vorbesc printr-un intermediar.
Și am găsit arta.
Pentru că arta transcende.
E dincolo de cuvinte.
Am vrut ca suprafața să fie foarte stratificată.
Ar trebui să arate ca un perete zgrunțuros,
ca și cum ar avea straturi cu știri din trecut,
pentru că oamenii vor să uite trecutul.
Oamenii vor să uite de Holocaust.
Ceea ce mă ține în viață
este familia…
pe care eu și soțul meu am creat-o.
Nepoții mei.
Trei copii minunați.
Doi dintre ei, rabini.
Și frumoasa mea fiică.
Ea mă învață în fiecare zi ce e important în viață.
Și soțul meu, israelian de patru generații.
E un bărbat tare galant.
M-a ajutat să construiesc o viață.
Acest tablou este Arbeit Macht Frei.
Când citești ce scrie pe această poartă,
adică Arbeit macht frei…
Arta mea e despre Holocaust,
pentru că poporul meu nu are un monument.
Nu știu unde sunt.
Mulți membri ai familiei mele au murit, mulți au fost uciși.
Familia Basch a fost aproape distrusă.
Ne-am regenerat.
Când ne întâlnim, suntem un grup destul de mare.
Mă bucură să stau cu familia mea,
mai ales când îmi dau seama că am fost aproape de moarte,
iar acum stau la masă cu 11, 12 rude
și ne bucurăm de viață.
Plăcerea de a trăi e minunată.
Într-o zi, într-o duminică, cineva a bătut la ușă
și am dat de…
M-am dus la ușă
și persoana avea ceva înfășurat într-un ziar sub braț.
Zice: „Sunteți Paul Parks?” Zic: „Da.”
Zice: „V-am căutat ani de zile.
Oamenii v-au tot căutat.
Am vrut să vă găsim.” Zic: „De ce?”
Zice: „Un tip a fost eliberat de voi la Dachau și își amintește de dvs.
A murit acum câțiva ani.
A făcut o menora în lagăr.
A făcut-o făcut din cuie,
le-a sudat și le-a pus laolaltă cât a stat în lagăr.
Și vrea… Și-a dorit să o aveți dvs.
V-am căutat să v-o dăm. Poftim!”
Și mi-a dat o menora frumoasă.
Eliberarea a fost ca un cadou din partea lumii.
A fost prima dată când l-am recunoscut din nou pe Dumnezeu,
am simțit că e alături și că m-a ajutat să ajung până acolo.
Nu cred că Dumnezeu a creat Holocaustul.
Cred că Dumnezeu ne-a dat o minte, o inimă și un liber-arbitru.
Și depinde de om
ce va face cu viața lui.
Dau vina pe om, nu pe Dumnezeu.
Nu pot explica rațional,
emoțional sau intelectual Holocaustul.
Nu găsesc
un loc pentru…
o autoritate superioară
în acest coșmar.
Ce fel de oameni suntem?
Ce ne învață cărțile?
Care e diferența dintre mine
și alt copil?
Ce ne învață Biblia?
Despre ce e vorba?
Hitler a rămas un antisemit patologic până la capăt.
Unul dintre ultimele lui testamente
sau avertismente pentru adepții lui,
a fost ca ei să continue războiul împotriva evreilor.
În testamentul său de pe 29 aprilie 1945,
scrie: „Mai presus de toate,
le ordon guvernului și oamenilor
să mențină în vigoare legile raselor
și să se opună fără milă
otrăvitorilor națiunilor,
evreii internaționali.”
Holocaustul trebuie văzut ca un capitol
din istoria îndelungată a cruzimii omului față de om.
Nu poate fi ignorată
discriminarea
asupra atâtor oameni din cauza rasei, culorii sau religiei.
Nu poate fi ignorată sclavia.
Nu poate fi ignorat pogromul.
Nu poate fi ignorată uciderea creștinilor în perioada romană.
Probabil că Holocaustul e punctul culminant
al barbariei care poate ieși la iveală
când omul își pierde integritatea
și credința în sanctitatea vieții umane.