Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det finns en sak som har förbryllat mig och resten av världen:
Det faktum att tyskarna la arbetskraft,
tåg, lastbilar och energi
på att förgöra judarna ända till den sista dagen.
Om de hade slutat sex månader innan krigets slut och lagt den energin
på att stärka sig själva, hade de kanske kunnat fortsätta längre.
Men för dem var det viktigare att döda judarna än att vinna kriget.
Under andra världskriget
då Adolf Hitlers Nazityskland erövrade nation efter nation,
berövades europeiska judar sina rättigheter, tvingades in i getton,
deporterades till koncentrationsläger och mördades.
Till och med 1944, när det blev tydligt att Tyskland skulle förlora kriget,
gav inte Hitler och hans anhängare upp sitt krig mot judarna.
Hans styrkor fortsatte enträget att döda
den största återstående judiska befolkningen i Europa, Ungerns judar.
Det här är berättelsen om fem ungerska överlevare
under det sista året av andra världskriget.
Jag växte upp i en stad som heter Polyana, i Karpaterna.
Det var en liten stad med två huvudgator.
Den leder hela vägen upp till… Det finns en kyrka på andra sidan…
Vi hade ett postkontor, ett rådhus, en kyrka och en synagoga.
Alla kände varandra.
Det var vackert.
Jag bodde i en stad som heter Uzhhorod.
Det var en liten stad,
men den kändes som en stor, kosmopolitisk stad.
Här låg en liten delikatessaffär. Runt… Precis här, och…
Min… Vi brukade komma hit och äta mackor på eftermiddagen.
Vi bodde i en stad som heter Sárvár.
Den ligger i Ungern, nära den österrikiska gränsen.
Varje dag tog bönderna med sina varor från grannbyarna
i stora korgar.
De bar dem på huvudet eller på axlarna.
Szaszovo var ett väldigt litet samhälle med 3 000 invånare.
Det fanns ingen elektricitet, inga allmännyttiga tjänster alls.
Jag levde ett enkelt och trist liv. Inget spännande.
Men i Budapest, där jag hamnade sen, levde jag ett helt annat liv.
Det var en enorm justering.
Jag kollade på staden och tänkte: "Oj!"
Jag tänkte: "Jag trodde inte att nåt sånt här existerade!"
Budapest var en magnifik stad i världsklass,
i klass med Wien, Paris eller London. Det var en stor europeisk huvudstad.
Den här magnifika parlamentsbyggnaden
har sett det bästa och det värsta i Ungerns historia.
Majoriteten av judarna i Budapest
var helt assimilerade, djupt patriotiska
och enormt stolta över sitt ungerska kulturarv.
I vår stad fanns det ungefär 800 judiska familjer
och 10 000 eller 11 000 icke-judar.
Jag hade icke-judiska vänner. Jag dejtade icke-judiska pojkar.
Mina föräldrar hade icke-judiska vänner.
Vi kände oss samtidigt väldigt ungerska,
inte bara judiska.
Så judendom var vår religion,
men vi var ungerska.
Den 2 augusti 1934, svär officerare och män trohetseden
inte till Tyskland, utan till Hitler personligen.
När Hitlers styre över Tyskland blev enväldigt,
lovade han sin oroliga granne Österrike att han skulle lämna dem i fred.
År 1938, när jag var tio år gammal,
köpte jag min första tidning.
Jag såg rubrikerna:
"Hitler tågar in i Österrike."
Jag kände att det här historiska ögonblicket
skulle få en enorm inverkan på ungerska judar, min familj och mig själv.
Tyskland invaderar Polen och Danzig.
Över Warszawa faller bomber och granater.
Polen ligger i ruiner.
POLEN INVADERAD
Det kom flyktingar till Ungern på flykt från Polen.
Männen i de flesta judiska familjerna gick till templet på fredagskvällar
för att ta med de här personerna hem och ge dem husrum.
De berättade historier.
Jag minns att vi ofta…
…inte trodde dem.
Jag hörde en konversation mellan min pappa och en annan man.
Han berättade för min pappa vad nazisterna gjorde i Polen.
Det finns en sak jag aldrig glömmer att jag hörde.
Han sa: "Nazisterna tar våra judiska spädbarn,
tar dem i benen, sliter dem itu
och kastar dem i Dniester." Dniester är en flod i Ukraina.
Senare blev förstås historierna värre.
Vi började höra om massavrättningar ner i massgravar.
Men det fanns en sorts naiv…
Jag hatar att använda ordet, men jag måste göra det.
…patriotisk känsla av att vi ungrare inte gör såna saker.
Hitler var i Tyskland. Det som hände där påverkades inte oss.
Vi var långt borta.
TYSKLAND
BELGIEN - 1940
FRANKRIKE - 1940
Det var två krig.
Det var ett militärt krig, och hand i hand med det kriget,
var det ett andra krig: SS krig som var riktat mot judarna.
LITAUEN - 1941
POLEN - 1942 WARSZAWAS GETTO
LETTLAND - 1942
LIEPĀJA, LETTLAND - 1943 AVRÄTTNING AV JUDAR
Den mörka sidan av den ungerska nationella karaktären
blev mer och mer uppenbar.
Förföljelsen av judar blev mer och mer uppenbar.
Judar förlorade sina jobb, sina företag.
Det fanns en ungersk nazirörelse, Pilkorsrörelsen.
Den här gruppen blev förstås
den mest hatade och mest fruktade bland ungerska judar.
Folk undrar varför vi inte gjorde nåt.
Vi flydde inte. Vi gömde oss inte.
Saker och ting hände inte på en gång, utan väldigt långsamt.
Så varje gång en ny lag eller restriktion kom,
sa vi: "Det är bara ännu en sak. Det går över."
MARS 1944 OCKUPATIONEN AV UNGERN
Hitler gick in i Ungern den 19 mars, 1944.
Jag var 16 år gammal.
Den 19 mars, 1944,
kom tyskarna och SS till vår stad.
Nazistregimen som ockuperade vår stad bestod av två motorcyklar.
För de var där med folket som bodde där och utförde deras smutsjobb.
De flesta av dem var människor vi hade trott var våra vänner i alla år.
Men plötsligt vände de sig mot oss och gick över till den andra sidan.
Nästa restriktion var
att man inte fick gå ut utan judestjärnan.
Vi hörde att de var tvungna att bära judestjärnan i Tyskland
innan de blev bortförda.
Det gjorde samma sak i Polen.
Så vid det laget var vi oroliga.
Jag bar ingen judestjärna, och jag blev påkommen.
Jag placerades i ett tvångsarbetsläger
på en plats norr om Budapest, som hade en viktig järnvägsbro.
Vårt jobb var…
TOM MED BARNBARN
…att…
DONAUKRÖKEN, UNGERN
…konstant reparera järnvägen,
spåren och broarna
medan britterna och amerikanerna bombade dag och natt.
Vi var oroliga för att vi skulle dö.
Men vi hoppades också
att amerikanarna och britterna skulle träffa sina mål och förstöra bron,
för det var sättet att besegra Hitler.
Jag flydde från arbetslägret
och gick med i den ungerska motståndsrörelsen.
Nästa dekret var att vi skulle packa ihop…
…25 kilo.
Först förstod vi inte. Vad tar man med sig?
Tänk på ditt hem.
Vad skulle du ta med?
Vad väger 25 kilo?
Hur mycket är 25 kilo?
Tar man med sig sina kuddar? Sina täcken?
Sitt porslin? Tar man…?
Vad tar man med sig?
När vi packade…
…ville jag ta med mig nåt som skulle påminna mig om de goda tiderna.
Jag var väldigt deprimerad och orolig.
Jag hittade en baddräkt,
en baddräkt som min pappa hade gett mig.
Jag vill inte göra det här.
Ungefär tre år tidigare, kom min pappa hem från en affärsresa.
Han tog alltid med nåt till oss, till min syster och mig.
Och…
…vi frågade alltid: " Vad har du med dig?"
Han öppnade en låda
och plockade upp en vacker baddräkt.
Den hade en skinande sidenyta
och ett mönster med blommor i många färger.
På eftermiddagen, när jag hörde soldaternas kängor komma uppför trappan,
sprang jag och satte på mig baddräkten under min klänning.
Det var så jag åkte.
De sparkade in dörren och kom in. De gav oss några minuter…
De sa en halvtimme, men det var inte.
…att samla ihop alla våra värdesaker.
Sen ledde de ut oss ur huset.
Jag kunde inte förstå att de kunde ta folk från sina hem…
…för att de var judar.
Våra, så kallade, vänner och grannar,
stod uppradade längs vägen.
De skrek:
"Det är på tiden att ni åker härifrån. Vi behöver inga judar i vår stad.
Vi måste göra oss av med er judar."
Jag kunde inte tro mina ögon.
Personerna jag gick i skolan med var barn. Vi var vänner.
Vi delade saker.
Varför var de så fientliga? Varför hatade de oss helt plötsligt?
Det var som när man läser om judarna som lämnade Egypten.
Vi bar på allt vårt bagage.
Kuddar och täcken hade vi i knyten.
Vi barn hjälpte till att bära. Jag skämdes så.
Vi ville tro att de skulle ta oss till Tyskland och att vi skulle jobba.
Vi ville tro det.
Vid det laget satt redan alla de europeiska judarna i koncentrationsläger,
vilket vi inte visste.
Koncentrationen, gettoiseringen och deporteringen
skedde snabbt, inom 12 veckor.
Ingen annanstans utfördes deportationen
med sån grymhet och snabbhet som i Ungern.
De sa att de skulle ta oss till ett getto.
Vi hade aldrig hört det ordet.
Det är inte ett ungerskt ord.
Vi visste inte var vi var.
När jag vaknade på morgonen, insåg jag att vi var vid ett tegelbruk.
Vid en tegelfabrik.
Det regnade mycket i April.
Vi fick alltid…
Vi var tvungna att byta lakanet som vi använde som tak.
Vi var alltid blöta.
Det var tusentals människor där. De kom från hela länet.
Det fanns vakter med hundar överallt.
De gick runt med stora Tyska schäferhundar i väldigt strama koppel.
…för det fanns en massa hyddor, och det var folk överallt.
-Vet du var din hydda var? -Ja.
Min hydda stod här, där de här tegelstenarna ligger.
En dag sa de att alla som ville jobba i Tokaj
och tillverka vin, skulle gå på tåget.
Alla gick frivillig och gladeligen till tåget,
för det var ett helvete.
Att jobba på en vingård var som att åka till himlen.
Vi fördes till järnvägsstationen av de ungerska soldaterna.
Min mamma sa:
"Jag har lagt diamanter i fållen på din kjol.
Om inte du har tillräckligt att äta, använder du dem för att köpa bröd."
När vi kom till stationen,
insåg vi att vi inte skulle åka med passagerartåg.
Boskapsvagnarna väntade på oss.
Min pappa sa: "De andra tågen tog slut eftersom det är krigstid.
De har inga andra. De måste använda det de har."
Alla som inte gick på och inte gick på snabbt blev slagna.
När de stängde dörrarna… När jag hörde ljudet av regeln
som stängde in oss,
var det inte längre normalt.
Jag accepterade inte att de inte hade några andra tåg.
Det började bli värre i Budapest.
Jag fick skaffa icke-judiska tidningar.
Som jude existerade jag inte.
Jag skulle ha blivit skjuten, dödad.
Man var ett jagat djur dygnet runt.
Man visste inte om nån man mötte faktiskt var på ens sida.
Om inte det vore för Wallenberg,
skulle varken jag eller tiotusentals andra ha överlevt.
Raoul Wallenberg anlände när hela Ungern,
förutom Budapest, var fritt från judar.
Han åkte till Budapest
när judarna redan hade placerats i boskapsvagnar
och skickats från Ungern.
Han anslöt sig till den svenska ambassaden
i syfte att försöka rädda judiska liv,
genom att utfärda så kallade svenska skyddspass.
Han förklarade att personen som hade det här dokumentet
tänkte åka till Sverige i slutet av kriget.
Det var rent påhitt, men i krigets kaos och förvirring
fungerade det här mirakulösa, värdelösa pappret.
Flera av oss agerade distributörer
för att leverera de falska passen till folk som väntade i skyddshus.
Wallenberg hyrde stora lägenhetshus
och satte upp en svensk skylt som indikerade att alla som bodde där
var under beskydd av den svenska regeringen.
Jag bodde på St Stephen's Park 25.
De flesta husen var övre medelklasshus.
En lägenhet med tre sovrum,
där kanske fyra, fem eller sex personer hade bott innan krisen,
blev plötsligt ett kyffe
där 60 till 70 personer var inklämda.
Vad obekvämt.
Det var väldigt obekvämt, men framför allt var det otroligt farligt.
Ordet "skyddshus" är uppenbarligen en felbeteckning.
Många som bodde i de här "skyddshusen"
samlades ihop, fördes till Donaus strand och dödades.
Det var inte svårt att ta sig in i skyddshusen.
Soldaterna brydde sig inte.
De stod utanför och sa: "Gå in."
Men att komma ut
var det som var svårt.
Om tyska eller ungerska soldater var misstänksamma,
beordrade de oss att dra ner våra byxor.
För vi var de enda som var omskurna.
En dag hade jag falska pass fastspända runt kroppen.
Jag skulle lämna dem till människor så att de kunde lämna byggnaden.
Jag räknade fel.
Jag gick genom kloaken. Jag visste var jag skulle gå ut,
men jag begick ett misstag.
Istället för att komma ut mitt i byggnaden,
kom jag ut framför byggnaden,
där två soldater vaktade byggnaden.
Jag började springa så fort jag kunde fram och tillbaka över gatan.
De höll på att deportera en grupp judar.
Utan att veta vart de skulle föra dem, hoppade jag in i gruppen och tänkte:
"Jag kommer att klara mig som så många gånger förr.
Det är bara ännu en flykt."
Fem dagar senare hamnade vi i Buchenwald.
Vi satt på tåget i ungefär fem dagar.
Vi satt på bagaget vi hade tagit med oss.
Det var ungefär 120 personer i boskapsvagnen jag befann mig i.
Vi var packade som sardiner. Det var jättevarmt.
Det fanns en hink för toalettbesök.
Hinken blev full och lukten var outhärdlig.
De öppnade inte dörrarna så att vi kunde uträtta våra behov.
De gav oss varken vatten eller mat.
Barn skrek att de ville åka hem.
Folk frågade: "Vart för de oss?"
Ingen svarade.
Det var beckmörkt.
Det enda ljuset var det som sipprade genom sprickorna.
Min pappa hittade en spricka i vagnen.
Han tittade ut och sa högt:
"Jag tror inte att vi ska till vingården,
för vi har precis korsat gränsen och är på väg mot Polen."
När han sa Polen,
kom jag ihåg mannen som berättade om barnen
och vad de gjorde med barnen i Polen.
Jag höll i min lillebror. Han var två och ett halvt år.
Jag höll honom så hårt.
Jag sa till mig själv:
"Jag kommer aldrig att släppa honom. De kommer aldrig att ta honom från mig."
Plötsligt öppnade de dörren
och ljuset träffade en.
Eftersom man hade varit i mörker i fyra, fem dagar,
blev man nästan bländad.
Vi var så glada för att vi skulle få luft.
Vi skulle gå av, kanske gå på toa som normala människor,
få vatten och kanske lite mat.
Alla frågade: "Var är vi? Vad heter det?"
Det var ett väldigt konstigt namn.
Auschwitz.
Vi stannade här.
Här… De delade upp oss.
-Så, ni stod alla på rad? -Tusentals människor!
Alla stod nära varandra.
Det var rörigt och högljutt.
Sen… De sa: "Rör er inte."
Vi stod upprätta som soldater.
SS-män gick i mitten för att hålla koll på oss.
De gick med hundarna och såg hotfulla ut.
-Var det en rad? Eller stod folk bredvid…? -Fem.
Fem bredvid varandra.
Så det var enkelt att räkna.
När jag hoppade ur boskapsvagnen,
visste jag genast att vad de än lovade, vad de än sa, var lögner.
Man såg människor springa omkring med randiga kläder och rakade huvuden.
Vi var omringade av nazisoldater och aggressiva hundar.
De skrek.
"Skynda er. Lämna allt bagage."
Plötsligt delade de på oss.
Min mamma och min…
Min mamma och…
Och min bror och min syster…
Hon höll min lillebror i famnen
och min syster på fyra och ett halvt år i handen. Jag höll henne också i handen.
Det var så vi gick mot…
De knuffade oss mot målet.
När transporterna kom fram,
sorterades människorna.
Det var en väldigt enkel process.
Människorna fick stå i en lång rad.
Längst fram stod läkare som kunde säga:
"Den här är för gammal, över 50 år."
"Den här ska till höger, den andra till vänster."
Min mamma skickades
till vänster och min syster och jag till höger.
Min mamma fördes
raka vägen till gaskammaren.
Då min syster och jag skickades in i lägret,
var min mamma inte längre vid liv.
Vi fördes till ett omklädningsrum.
Vi blev tillsagda att vi skulle få ta en dusch efter den här…
Efter den här hemska resan.
Att vi skulle få fräscha upp oss, och att vi sen skulle tilldelas arbeten.
De beordrade oss att ta våra skor i en hand och våra kläder i den andra.
Jag kom ihåg diamanterna.
Jag tog tag i min blå kjol.
Jag tog snabbt ut diamanterna och höll dem i handen,
för jag hade inga kläder på mig.
Jag klädde av mig med de andra
och där stod jag i baddräkten.
Jag fick en föraning.
Jag fick en känsla av att om jag tog av mig baddräkten,
om jag lämnade baddräkten där,
skulle alla underbara minnen som var bevarade i baddräkten…
Jag kom ihåg hur jag gick runt poolen,
hur pojkarna visslade efter mig, och hur avundsjuka mina vänner var.
Nu skulle jag ta av den och lämna den där.
Allt som betydde nåt för mig skulle jag lämna kvar.
De sa att alla som hade värdesaker kvar skulle lämna dem.
Det fanns en plats för det.
Jag höll i diamanterna så hårt jag kunde, för jag skulle köpa bröd för dem.
Jag stoppade dem i munnen.
Sen, när jag gick framåt, såg jag att de kollade i folks munnar,
men det fanns ingen återvändo.
De skulle ha skjutit mig om jag hade överlämnat dem då.
Jag tänkte: "Varför lämnade jag inte dem där?"
Jag hade dem i munnen
och visste inte vad jag skulle göra, så jag svalde dem.
Vi gick in i duschrummet och omklädningsrummet låstes bakom oss.
En kommandosoldat kom in och tog ifrån oss våra tillhörigheter.
De gav oss en dusch, med en liten, ynklig stråle, och de…
Det fanns en dörr på andra sidan
som ledde ut till gårdsplanen på andra sidan av byggnaden.
Vid dörren låg en hög med kläder.
De beordrade alla att ta ett klädesplagg.
Vi väntade till runt midnatt
och sen tillät de oss att gå in i en av träbarackerna.
Det var tusen personer i en barack.
Om en person vände sig om, var alla tvungna att vända sig om,
för vi låg så nära varandra.
Jag brukade vakna så frusen.
Jag…
…brukade ha återkommande drömmar om att jag var hemma och att jag frös,
men att min pappa kom in och tröstade mig.
Sen väcktes jag
av en visselpipa.
Det var mörkt ute.
Det var en dåres helvete.
Vi såg en grupp på 20 män gå genom lägret.
Jag tittade när de gick förbi och tänkte:
"Jag kanske känner nån."
Plötsligt kände jag igen min pappa.
Min första tanke var att gömma mig.
Det var hemskt smärtsamt att se honom
med sitt rakade huvud och sin uniform, som en fånge.
Den här mannen som alltid hjälpte alla,
som var en sån snäll människa.
Jag kunde inte föreställa mig hur han skulle känna om han såg oss
med våra rakade huvuden i de där trasorna.
Jag ville bara gömma mig så att inte han kunde se mig.
I det ögonblicket möttes våra blickar.
Jag kunde se tårar rulla nerför hans kind.
Det var sista gången jag såg min pappa.
Jag såg lastbilar komma.
Jag hörde skrik från dem.
Jag såg två barn ramla ut ur lastbilen.
Lastbilen stannade…
Lastbilarna och…
En SS-man klev ur förarsätet.
Han plockade upp barnen så här och slog dem mot lastbilen.
Blodet rann. Sen slängde han in dem där bak, så…
Det var då jag slutade prata med Gud.
De se att vi skulle få ett nummer,
ett fångnummer.
Vi förväntade oss att vi skulle få ett nummer
på våra kläder eller nåt.
Sen ställde de fram bord.
Vid varje bord satt några flickor med enorma böcker öppna framför dem.
Vi antog att de skulle skriva ner våra namn
och numret vi skulle få i dem.
Sen insåg vi att de skulle skriva numret
på vår hud, på våra armar.
De tog fem av oss och droppade droppar i våra ögon.
Vi visste inte varför, de sa inget. Sen satte de oss i fängelsehålan.
De stängde in oss där
och vi stod tätt ihop med vatten upp till vristerna.
Det kändes som en evighet.
De öppnade aldrig dörren.
De gav oss aldrig nåt att äta eller dricka,
så vi drack vattnet vi stod i.
Vi uträttade våra behov i vattnet vi stod i.
Sen öppnade de dörren och tog ut oss.
De tog oss till gårdsplanen och undersökte våra ögon.
Vissa av personerna kunde inte se på flera dagar efteråt.
De tog oss tillbaka till baracken.
Senare fick vi reda på vad de höll på med.
De försökte ändra färgen på våra ögon.
För de som ville utföra experiment på människor,
var det en lämplig arbetsplats.
Många experiment utfördes i Auschwitz.
Man letade efter sätt att sterilisera kvinnor,
i synnerhet judiska kvinnor, för att hämma rasen
utan att gå igenom för mycket besvär.
De här kvinnorna skickades tillbaka till lägret.
Ibland blev de omedelbart förflyttade
för att de var så kallade "bärare av hemligheter".
De utförde test, skickade dem till Birkenau och gasade ihjäl dem.
En dag kom en fånge jag kände och frågade
om jag kunde försöka få inflytande…
Om nåt kunde göras så att de inte skickades till gaskammaren.
Det enda sättet att göra det på var att låta dem undergå fler test.
För att rädda dem var vi tvungna att fortsätta utföra ofarliga test på dem.
Det var det vad vi planerade att göra, och på nåt sätt fungerade det.
Det var därför jag blev frikänd
i Auschwitzrättegången.
Efter att ha överlevt krigets första fyra och ett halvt år,
dödades de ungerska judarna i det sista kapitlet
av Hitlers krig mot judarna, när världens ledare
redan var fullt medvetna om alla detaljer i Auschwitz.
Vi kom till Auschwitz under den slutgiltiga lösningen,
när han redan var desperat.
Han förlorade kriget. Hitler förlorade kriget.
Men han tänkte inte förlora kriget mot judarna.
Sadismen, grymheten
och irrationaliteten hos de tyska och ungerska nazisterna
när de dödade de återstående judarna efter att kriget var över…
Istället kunde de ha fått pluspoäng
genom att vara mer civiliserade gentemot de här människorna.
Men den tanken slog dem inte, för de var så förblindade av hat.
Nazisterna omdirigerade tåg och andra transportmedel
användbara för tyskarna,
för att deportera judar och slutföra den slutgiltiga lösningen.
När jag var i Auschwitz,
kom det två eller tre transporter om dagen.
Med tusentals människor.
På mindre än sex veckor,
deporterades över 438 000 ungerska judar till Auschwitz.
Gaskamrarna och krematorierna klarade inte av det.
SS fick gräva särskilda gropar
för att bränna kropparna,
och de använde judarnas eget fett som bränsle.
Jag såg hur de kastade ner folk i de här eldgroparna.
Jag sa till mig själv:
"Det är nåt fel på mig. Jag håller på att tappa förståndet."
Det var inte möjligt.
Massgravarna var
ungefär åtta gånger tio eller tio gånger tio meter breda.
Ved staplades på botten och tändes på.
Sen kastades kropparna in i elden. Det var det.
Om fettet brann, fungerade graven.
Sen kastade man ner fler och fler kroppar.
Så enkelt var det.
Vilket omfattande landskap man ser här.
Hur kunde människor, normala människor, komma tillbaka
efter att ha jobbat här?
Eller efter att ha planerat det?
Nån måste ha planerat det.
Nån måste ha varit ingenjören.
Nån måste ha ritat upp den här typen av effektivitet.
Under tiden jag var i lägret, under experimentet…
Varje gång jag blev utvald, svalde jag diamanterna.
Varje gång jag svalde dem, var jag tvungen att hitta dem igen.
Vi fick gå till latrinen en gång om dagen.
Jag satt aldrig på hålet, för jag var tvungen att hitta diamanterna.
En dag gick en SS-kvinna förbi och såg mig i hörnet.
Jag hade redan diamanterna i handen. Jag brukade vänta tills
jag var på väg tillbaka och skölja av dem i leran.
Om inte det fanns nån lera, sköljde jag av dem i soppan vi fick,
men jag hade inte tid så jag fick svälja dem.
Herregud, det här är latrinen.
Herregud.
Jag satt här med min syster, med Edith.
Edith viskade till mig och sa:
"Det är fredag. Det är nästan sabbat."
Vi brukade fira sabbat
med mat, sång, böner och tända ljus.
Jag sa: "Varför firar vi inte här på latrinen?"
Vi sprang längst bak och började vår sabbatsceremoni.
Vi började sjunga.
När vi sjöng,
samlades andra barn runt oss och började sjunga.
Nån var från Holland. Nån var från Tyskland.
Nån var från Ungern. Nån var från Tjeckoslovakien.
Plötsligt förenade de hebreiska sångerna, bönerna och sabbaten oss
på latrinen i Auschwitz.
Folk stod inte ut med smärtan, förhållandena, hungern och lössen.
Lössen var lika stora som min lillfingernagel
och täckte våra kroppar.
Vi var såriga från att ha kliat sönder oss och från infektioner.
Så när elektriciteten sattes på,
sprang folk till taggtråden för att begå självmord.
Sen straffade de oss. För varje man som sprang till taggtråden,
tog de 100 fångar och dödade dem inför alla som ett exempel.
De lät oss inte ens dö när vi ville.
Sen tänkte jag:
"De tog mina föräldrar.
De tog min identitet.
De tog mina syskon.
De tog mina ägodelar.
Det är nåt de vill ha av mig."
Sen tänkte jag på min själ.
Jag tänkte: "De får inte min själ."
Jag bestämde mig där och då:
"Jag ska resa mig ur leran och kämpa, för jag tänker inte bli till aska."
När vi kom till Auschwitz,
kremerades tusentals människor varje dag.
Nazisterna använde judiska fångar, ett särskilt Sonderkommando,
för att ta kropparna från gaskamrarna till krematorierna.
Såvitt jag vet, är bara fyra av oss
som jobbade i Sonderkommando vid liv idag.
Vi var de enda ögonvittnena
som såg allt från början till slut, hur den slutgiltiga lösningen utfördes.
Jag är jude och från Grekland.
Jag bodde i Grekland tills dess att de tog mig till koncentrationslägret.
Jag kom till Auschwitz
den första veckan i april, 1944.
De valde ut några av grekerna till arbetet i krematorierna.
Det var min första dag där.
Jag visste inte vad som pågick.
Jag såg 2 500 personer, alla nakna, gå in i den stora kammaren, som till slut…
Den rymde bara 500 personer, men de tryckte in 2 500 personer.
Ingen kunde göra nåt förutom att stå upprätt och hålla i sina barn.
Femton minuter efter att de hade stängt kamrarna
och kastat in gas genom fyra öppningar, öppnades dörrarna.
Vad såg jag? Människorna jag såg för 15 minuter sen.
Alla var döda, ståendes med sina barn och blåsvarta.
Jag sa till mig själv: "Vad pågår här?"
Det fanns en polsk kille som hade varit där längre än jag,
och jag frågade honom: "Var är Gud?"
Han sa: "Gud är där du har din styrka."
NYANLÄNDA UTVALDA TILL GASKAMMAREN
Det fanns fyra krematorier och de gick dygnet runt.
Många höjdare från Berlin kom och kollade på när judarna dog.
Det fanns ett hål som var hermetiskt tillslutet.
De kollade in genom det och såg det judiska folket dö.
Det tog två till fyra minuter beroende på var man var.
Många anser att vi som jobbade i Sonderkommando
är skyldiga till nåt för att vi utförde ett sånt arbete.
Men vi kunde inte ta oss ur det.
Om inte man gjorde som de sa, dödade de en direkt.
En gång kom två väldigt goda vänner till mig in.
Deras efternamn var Venezia.
Jag berättade för dem att de skulle dö.
De bad om mat, och jag gav dem det jag hade.
Jag sa precis var de skulle stå,
var öppningarna var, så att de kunde dö fort.
Efteråt tog jag ut och tvättade dem
och la dem i ugnen för att brännas.
JANUARI 1945 SLAGET OM BUDAPEST
Vi kunde höra artilleriet röra sig närmare och närmare.
Budapest var slagfältet mellan tyskarna och den sovjetiska armén.
Vi visste att det skulle dröja veckor
innan den sovjetiska armén förhoppningsvis skulle befria de återstående judarna,
och vi visste att många prövningar fortfarande låg framför oss.
I Auschwitz, efter jul,
hörde vi att bombningarna kom närmare och närmare.
Nazisterna ville inte att nån skulle befrias,
så de förde människorna bort från lägret.
Dödsmarschen ägde rum under vintern.
De som inte kunde hålla jämna steg sköts vid sidan an vägen.
Om nån försökte fly
eller göra nåt som inte var tillåtet, blev de skjutna på fläcken.
Vi var tre vänner som hade varit tillsammans fram tills dess.
Vi svor att vi skulle offra våra liv för varandra,
att vi aldrig skulle svika varandra.
Vi var bara barn. Vi hade en dröm.
En av de andra hade en knäskada som hade orsakat kallbrand.
En av soldaterna såg att han haltade, så han kom fram och ville skjuta honom.
Vi ställde oss framför honom. Han drog fram sin Luger och sa:
"Jag ger er tre sekunder.
Antingen släpper ni honom, eller så dör ni alla tre."
Kan ni tänka er att vara så ung och behöva fatta ett sånt beslut?
Vi hade lovat att vi skulle dö för varandra,
men vi kunde inte hålla det löftet under dödshot.
Vi svek honom.
Efter tio dagars marsch kom vi fram till Dachau.
BILL MED SIN SON MARTIN DACHAU, TYSKLAND
Herregud.
Efter 53 år…
Det är som om det var igår.
Man kunde se dem ligga här på gatan. De bara låg där.
Man brydde sig inte, man bara klev över kroppar.
Det betydde inget.
-Här? -Ja.
Jag visste inte vad nån hette.
Jag ville inte lära känna nån.
Jag ville inte veta, utifall att jag en dag
träffade nån som kände den här personen
vars skor jag tagit av efter att han hade dött.
Som du kan tänka dig… Ett tag var mitt jobb att gå
från barack till barack varje morgon och ta kropparna till krematoriet.
Vi hade en sån där kärra.
Sonderkommando som jobbade i krematoriet kom ut och öppnade grinden.
De tog den härifrån och gick in.
Vi fick aldrig gå längre än hit.
De pratade aldrig om krematoriet, men vi visste.
Om man gick in hit, kom man aldrig ut.
Man kom aldrig ut från det här området.
För om de släppte ut nån som sen flydde,
skulle den personen vara ett vittne.
Kolla här.
Omänskligheten mellan människor…
…är obegriplig.
Det här är
det mest monströsa människan har hittat på.
Att bränna människor bara för att bli av med dem snabbare.
Det är ofattbart.
Det här är så känslomässigt för mig. Det är så svårt.
Varför överlevde jag?
Varför skonade Gud mig?
Nån började skrika: "Amerikaner!"
Vi visste inte vad de menade, men de pekade upp mot himlen.
Plan kom fram bakom bergen, från ingenstans.
De bombade konvojen.
De rörde oss inte. Ingen av oss blev skadade.
Det var då jag fick veta att USA var med i kriget.
Det var den 29 april som jag beordrades att åka till Dachau.
Det var faktiskt den 28:e på kvällen.
Vi beordrades att ge oss iväg så snabbt som möjligt,
utan att veta vad som väntade.
Vi trodde att det var ett militärläger,
ett tyskt militärläger, som vi skulle inta.
Därför skulle vi tillfångata människorna som var där.
Vi var i närheten
av det vi sen fick veta var koncentrationsläger.
Plötsligt hörde vi maskingevär.
Vår första tanke var att vi skulle bli dödade.
Sen såg vi amerikanska soldater klättra, krypa och skjuta.
Sen såg vi de tyska soldaterna komma från den riktningen.
När de möttes här i mitten, gav tyskarna upp.
Men tänk dig 32 000 människor som kommer ut ur alla de där barackerna.
Utanför lägret,
på järnvägsspåren,
stod det 40 godsvagnar.
De var fulla med lik.
För nån som inte hade nån vetskap om vad som väntade,
var det här…
…helt overkligt.
De flesta hade på sig en flanellpyjamas. Det var allt de hade.
En blåvit flanellpyjamas.
Folk var svaga.
"Svag" är nog inte ens rätt ord.
Men de var utmärglade.
Vissa såg gamla ut fast de inte var det.
Vi kallade dem levande döda, skelett.
Först kom några ut, och sen fler och fler.
De kom emot oss.
Det var nästan som om de insåg…
Jag tror att de insåg att vi var annorlunda,
att vi hade kommit för att hjälpa dem.
Amerikanerna riktade sina vapen mot tyskarna,
men de dödade dem inte, utan de gav dem till oss.
Vi tog ett dussintal tyska soldater
och slet bokstavligen sönder dem, bit för bit.
Vi tillfångatog en tysk överste.
Jag gick och sa till honom
att vi skulle skicka honom att prata med våra officerare.
Han spottade mig i ansiktet.
Sen dödade honom.
Det dröjde inte länge innan kriget var över efter det.
Men under de sista dagarna,
var vårt mål att hindra Tyskland från att nånsin ha möjligheten
att resa sig igen och göra så här mot nån.
Jag såg många hemska saker
under de två åren i Italien, Frankrike och Tyskland,
men överlevarna från Förintelsen är det värsta jag nånsin har sett.
Det är nåt som…
…jag inte kan glömma än idag.
Jag var inte längre ung.
Jag var väldigt gammal.
Jag var 16, men jag var väldigt gammal.
Att återvända till friheten var svårt.
Vi visste inte hur vi skulle försonas med omvärlden som inte ville ha oss.
Vi visste inte…
…vilka vi skulle hitta eller inte hitta.
De vet inte vad de ska göra med oss, så de satte oss i ett flyktingläger.
Lägret närmast mig låg i Österrike.
Alla överlevande som inte hade nån annanstans att ta vägen, var där.
Det var ännu ett läger, men vi var fria.
Efter den sovjetiska armén befriade Budapest,
och jag blev en fri människa igen, tog det flera månader innan jag visste
om min mamma eller andra familjemedlemmar nånsin skulle komma tillbaka.
Jag hoppades att jag skulle få ett avslut genom att återvända Auschwitz.
Men jag blev chockad över att upptäcka
att det istället väckte nya frågor och tvivel.
Säg att jag vill ha information om min familj och mig själv.
Hon vill leta efter information om sin familj och om sig själv.
Vad heter du?
Renée. R-E-N-E-E.
Det här var första gången jag bestämde mig för
att försöka hitta uppgifter om min familj.
Min syster hette Klara.
Hittade du nåt?
Ja. Vi kan titta tillsammans.
Ge mig några.
Snälla, lägg ner korten så här.
-Lägg dem… -Ja.
-Klara. -Klara. Det är min syster.
Ja.
Jag hittade uppgifter om min syster, min pappa och mig själv.
När jag frågade om min mamma…
…sa arkivarien, historikern, att det inte finns några uppgifter om dem
som togs från järnvägsstationen och dödades omedelbart.
Ta med det här till arkivet och ring på.
Tack.
Det här är ett blodprov, eller nåt annan medicinskt test,
på Klara Weinfeld.
Jag fick reda på att de experimenterade på min syster,
att de tog blodprover.
Vad betyder nollan?
Han sa: "Jag vet inte, ingen har nånsin frågat mig om det.
Men det finns en dr Münch som var chef för kliniken
och som fortfarande lever."
Sen fick jag reda på att ni ska intervjua den här mannen
och att jag kanske har en chans att fråga honom vad symbolerna betydde.
Min syster Klara dog i Auschwitz.
Jag fick nyligen de här pappren från Auschwitz.
-Jag vill att du förklarar dem för mig. -Jag ska försöka.
Kan du förklara vad det här är?
Nej, det är inget viktigt.
Vad var det för slags experiment?
Det var inget, allt är okej.
-Varför dog hon? -"Kliniskt institut."
Det var mitt institut.
-Hon dog alltså. -Ja.
När kom hon dit? Hur länge var hon där?
Sex månader.
-Sex månader. -Sex månader?
-Sen dog hon. -Ja.
Det var den normala tidsperioden. Förstår du?
Var du också i Auschwitz? Då borde du ju veta det.
Jag försökte vara civiliserad,
men han var väldigt undvikande, och jag blev jättearg.
Jag tänkte hela tiden på att tusentals människor dog i hans klinik.
Jag ska återvända till krematorium 5,
för jag vet att min mamma fördes dit.
Jag sak tända några ljus.
Jag vet att jag aldrig kommer att komma tillbaka hit igen.
Nu…
Alldeles nyligen,
fick jag ett nytt brev från Bergen-Belsen
där det står att de inte har nån Edith Lok.
Men de hittade en Edith Schwarz.
Jag kom plötsligt ihåg att min syster Edith bestämde sig för
att hon skulle använda min mamma namn. Jag hade glömt bort det,
och under alla dessa år letade jag efter Edith Lok.
-Kan du hitta de ungerska…? -Ungerska?
Jag ska bara hitta det. Okej.
Det står inte i alfabetisk ordning.
ALICE I BERGEN-BELSEN EFTER BEFRIELSEN
När jag återvände till Bergen-Belsen,
ville jag att min make och mina barn skulle be en bön med mig,
så att vi symboliskt kunde begrava Edith.
Det var här alla människor
som fördes till militärförläggningarna efter befrielsen begravdes.
Vi hittade din systers namn.
Hon dog här.
Vi tror att det var den 2 juni, 1945.
Alla som dog på den tiden begravdes här, sida vid sida.
Det här är den största dagen i mitt liv.
Äntligen är sökandet över.
Nu vet vi vad som hände, och när det hände.
Jag tog med min mammas bönebok.
Vi ska be de traditionella bönerna för dig,
och tända det här ljuset till minne av dig.
Vi kommer att minnas dig
för evigt,
så länge vi lever.
Men det finns många där ute
som fortfarande letar.
För att för oss
var inte befrielsen den sista dagen.
Jag fick ett meddelande om att jag hade blivit utvald
att få ett stipendium
vid University of Washington, i en stad som hette "Seattle".
För ingen sa att det uttalades "Seattle".
Jag hade en biljett till SS Marine Falcon.
Jag gick till koj B-20, la ner min väska och så kallade de till "krubb".
Jag visste inte vad krubb var, det fanns inte i mitt engelska ordförråd.
Jag ställde mig i krubb-kön.
Vi hade stora metallbrickor, och det var en tid
då mina tankar fortfarande kretsade kring hunger.
De här underbara människorna slevade på underbara saker på brickan.
Längst bort
stod en enorm korg med apelsiner
och en enorm korg med bananer.
Min mamma lärde mig att göra det rätta, men jag visste inte vad det rätta var.
Det stod en enorm sjöman där,
och jag frågade honom: "Sir, ska jag ta en banan
eller en apelsin?"
Han sa: "Du får äta hur många jäkla bananer och apelsiner du vill."
Då visste jag att jag var i himlen.
Jag älskade min stad. Jag ser den som nåt pittoreskt och glatt.
Jag ska åka dit för första gången sen jag lämnade den 1944.
Titta på skylten, Robin. Det står "Polyana" på ryska.
Ser du?
Floden rinner på höger sida.
Vi brukade bada här och…
Jag hoppas kunna hitta några av personerna jag kände
innan Förintelsen
och kanske få prata med den.
Det är svamp i burken. Ser du?
De kanske kan berätta vad som hände medan vi var borta.
En kvinna, Mariska, kom ihåg mina mor- och farföräldrar,
min pappa, min mamma och mig.
Jag blev förvånad över att hon kom ihåg mig.
Jag var rädd för att folket skulle vara fientliga mot mig,
att de skulle anklaga mig för att komma hit för att ta nåt från dem.
Jag tillfrågades på ett vänligt sätt
om jag tänkte ta tillbaka min egendom och flytta tillbaka dit.
Jag sa: "Nej.
Jag vill bara att mina barn ska veta var jag kommer från,
och jag ville se staden jag växte upp i en gång till innan jag dör."
Att åka tillbaka till min hemstad
med min familj, med min dotter,
och visa den här vackra staden där…
Vart vi än gick, existerade inte ordet "jude".
Den här byggnaden var det judiska församlingscentret.
Jag ville gå till det judiska templet, vilket var en vacker synagoga.
Kolla hur de har låtit den här…
Herregud.
Du har ingen aning om vad de gjorde med den här staden.
Det är helt otroligt.
Vi gick till templet
och där mötte jag en man, en judisk man, som också var i Auschwitz.
Hej, talar ni ungerska?
Godmorgon. Kommer ni härifrån?
Jag föddes här 1928.
Jag hör till familjen Weinfeld.
Weinfeld?
Min pappa hade en butik på Cobbler's Lane,
och min mamma brukade komma till det här templet.
Jag hade min bar mitzvah här när jag fyllde 13, år 1941.
Varför stannade du här?
Jag kom tillbaka från Auschwitz
den 6 juni, 1945,
och några dagar senare stängde de gränsen.
Sen tog han oss genom templet och förklarade
att det inte längre var ett judiskt tempel.
Förr satt det flera davidsstjärnor här.
Vad gjorde de med dem?
De gjorde templet till ett konserthus.
De tog bort allt.
Det var väldigt smärtsamt att se
att den här heliga platsen hade förvandlats till en plats för nöje.
Det svåraste var att återvända till mitt hus.
Herregud!
Det är den ursprungliga… Det är den ursprungliga grinden.
-Vid ingången? -Vid ingången, ja.
Det var försummat.
Det här vackra huset som min pappa alltid tog hand om
och där allt alltid var välskött.
-Jag tror att den är låst. -Nej.
Nej, det är den inte.
-Jag får bara inte upp den. -Får vi gå in?
Jag får inte upp den.
I den stunden önskade jag att jag inte hade sett det.
En av våra grannar,
som var liten när de förde bort oss, bodde fortfarande kvar.
Tack gode Gud att du fortfarande lever.
Jag minns fortfaande hur allt såg ut.
Han har nu en rysk fru som var väldigt förstående.
Ens eget hus…
Hur kan man ta nån annans hus?
Det finns mycket att berätta, men du vet vad de säger:
Till och med väggarna har öron.
Hon var rädd för att berätta vad som hade hänt efter det att vi åkte.
Efter att vi hade förts bort, pratade ni om det?
Vi var så ledsna över Klara. Vi hörde att hon dog på vägen dit.
Nej, hon dog där.
Stackars liten.
Jag har bara sett det på film.
Eldade de verkligen upp folk på det viset?
Tyvärr var det mycket värre än de visar på film.
I den stunden kände jag mig lyckligt lottad
som kunde återvända till USA, till mitt hem.
Jag räddade diamanterna hela vägen, genom allt.
När jag var fri, pratade jag inte om Förintelsen,
men jag tog diamanterna och gjorde ett droppformat hängsmycke.
Jag grät så mycket varje gång jag räddade dem,
så jag kände att formen var passande.
Jag sa till mina barn att de här diamanterna borde gå i arv
från generation till generation,
till den förstfödda flickan i familjen, i all evighet.
…hur det smakar.
Som ni ser har de olika former och är slipade på olika sätt.
De är det enda jag…
Jag har som min mamma nånsin har hållit i.
Jag vet inte vad du tycker om…
Mitt liv idag är nåt jag själv inte kan förstå.
Att ha blivit vald av mina väljare i Kalifornien, av cirka 600 000 personer,
nio gånger,
är som en dröm.
Det ger mig
en otrolig ansvarskänsla.
Som den enda överlevaren från Förintelsen som nånsin har valts till USA:s kongress,
vet jag att jag talar för alla mina kollegor,
republikaner och demokrater,
när jag uttrycker raseri över den senaste terrorist…
Huvudfokusen i mitt liv är självklart mänskliga rättigheter.
Jag är övertygad om att det är vägen till
en mer civiliserad värld.
Min fru, Annette, och jag har känt varandra hela livet.
Vi växte upp i Budapest.
Vi har varit gifta i 47 år nu.
Vi har två döttrar,
som tidigt kom till oss och sa
att de tänkte ge oss en speciell gåva.
Eftersom våra familjer blev utplånade, ville de ge oss en stor familj.
Vi har välsignats med 17 underbara barnbarn.
De är det viktigaste i vårt liv.
Jag vill bli ihågkommen som en undervisare om Förintelsen.
Så jag går till Museum of Tolerance där jag grundade det uppsökande programmet
och pratar med grupper som kommer till museet.
…blev till.
När såna här saker händer,
börjar man nästan tro att man har gjort nåt fel.
"Varför gör de så här mot mig?"
Jag ser det som min plikt
att göra världen medveten om vad som hände under den tiden.
Jag har alltid känt att mitt språk har varit otillräckligt,
att om jag ville berätta historien om mina erfarenheter,
var jag tvungen att ta till hjälp.
Jag hittade konst.
För konst överskrider.
Det är bortom ord.
Jag ville att ytan skulle ha många lager.
Det borde se ut som en raserad vägg,
som om den är täckt med gårdagens nyheter.
För folk vill glömma det förflutna.
Folk vill glömma Förintelsen.
Min drivkraft är…
…familjen…
…som min make och jag har skapat.
Mina barnbarn.
Tre underbara barn,
två av dem rabbiner,
och så min vackra dotter.
Hon lär mig varje dag vad som är viktigt i livet.
Min make är fjärde generationens israel
och en sån galant man.
Han hjälpte mig att bygga ett liv.
Den här målningen heter "Arbeit Macht Frei".
När man läser den här välkomstskylten, så att säga, "arbeit macht frei"…
Min konst idag handlar om Förintelsen,
för jag har inget minnesmärke för min familj.
Jag… Jag vet inte var de är.
Så många av mina familjemedlemmar dog, dödades,
att familjen Basch nästan utplånades,
men vi har återhämtat oss.
Så när vi samlas, är vi en rätt stor grupp.
Jag känner sån glädje när jag sitter med min familj,
när jag ser mig omkring och tänker att jag var så nära döden.
Här sitter vi 11, 12 stycken och gläds åt livet.
Nöjet av att leva är underbart.
En dag, på en söndag, knackade nån på min dörr och gick in i…
Jag gick till dörren.
Personen hade nåt inlindat i en tidning under armen.
Han sa: "Är du Paul Parks?" Jag sa: "Ja."
Han sa: "Vi har letat efter dig i flera år.
Folk har letat efter dig av och på. Vi ville hitta dig." Jag sa: "Varför?"
Han sa: "En man som befriades i Dachau kom ihåg dig.
Han dog för flera år sen.
Han gjorde en menora i lägret.
Han gjorde den av betongspikar som han hade svetsat och flätat ihop.
Han ville att du skulle få den.
Vi har letat efter dig för att ge dig den. Här är den."
Han gav mig en vacker menora.
Befrielsen var som en present från världen.
Det var då jag började tro på Gud igen,
att Han finns överallt och hjälpte mig ta mig till den punkten.
Jag tror inte att Gud skapade Förintelsen.
Jag tror att Gud gav oss ett sinne, ett hjärta och en fri vilja.
Det är upp till människan…
…vad han vill göra med sitt liv.
Jag klandrar människan, inte Gud.
Jag kan inte rationellt,
känslomässigt eller intellektuellt förklara Förintelsen.
Jag kan inte hitta
en plats för
en högre auktoritet
i den här mardrömmen.
Vad är vi för slags människor?
Vad lär böckerna oss?
Vad är skillnaden mellan mig
och ett annat barn?
Vad lär Bibeln mig?
Vad handlar det här om?
Hitler förblev en patologisk antisemit till slutet.
I ett av sina sista testamenten, eller en av sina sista varningar,
uppmanade han sina anhängare att fortsätta kriget mot judarna.
I sitt testamente från den 29 april, 1945,
skriver han: "Först och främst
uppmanar jag regeringen och folket
att upprätthålla raslagarna till det yttersta
och skoningslöst motarbeta
det som förgiftar alla nationer,
internationell judendom."
KREMATORIUM 5 AUSCHWITZ II (BIRKENAU) DÖDSLÄGER
Förintelsen måste ses som ett kapitel
i den långa historien om omänsklighet mellan människor.
Man får inte ignorera
diskrimineringen
som så många utsätts för på grund av ras, färg eller tro.
Man får inte ignorera slaveri.
Man får inte ignorera häxbränningen.
Man får inte ignorera dödandet av kristna under den romerska tiden.
Förintelsen är kanske kulmen
av den sortens fasa som kan förekomma
när människan förlorar sin integritet,
sin tro på människolivets helighet.
Undertexter: Josephine Roos Henriksson