Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
VARȘOVIA 1939
- Domnule Szpilman? - Bună!
Am venit să vă cunosc. Îmi place cum cântați.
- Cine sunteți? - Sunt Dorota, sora lui Jurek.
- Sângerați! - Nu e grav.
Hai, Dorota, îi scrii mai târziu ca admiratoare.
Nu e momentul. Haide.
Jurek, unde ai ținut-o ascunsă?
- Nu știu ce să iau. - Mereu iei multe.
Câte valize iei?
Să iau portretul unchiului Szymon?
Cum crezi, ia ce-ți place.
Nu vezi cât de îngrijorată sunt?
O să vină acasă, o să fie bine.
Mi-ar trebui altă valiză.
Mamă, a ajuns Wladek!
Slavă Domnului! Wladek!
- Ești rănit? - Nu, sunt bine.
Am fost îngrijorată.
I-am spus să nu-și facă griji. Aveai actele la tine.
Dacă te lovea bomba, știau unde să te ducă.
Henryk, nu spune asemenea lucruri.
Doamne ferește!
- Tată, Wladek e acasă. - Ce v-am zis?
- Ce faceți? - Mi-ați văzut pălăria cu boruri largi?
Ne-au bombardat. Nu transmitem.
Varșovia nu e singura stație radio.
Împachetează-ți lucrurile, dragule.
- Unde mergem? - Afară din Varșovia.
- Unde? - N-ai auzit?
- Ce să aud? - N-ai citit ziarul?
Nu.
- Unde e ziarul? - L-am folosit la împachetat.
- L-a folosit la împachetat. - Guvernul s-a mutat în Lublin.
Bărbații trebuie să plece din oraș,
să traverseze râul, să formeze o nouă linie de apărare.
În afară de femei, nu e nimeni aici. Toți bărbații au plecat.
Ce-o să faceți până formează o nouă linie de apărare?
- Vă plimbați aiurea cu valizele? - Împachetează, Wladek. Nu e timp.
- Nu plec nicăieri. - Bine.
Nici eu nu plec nicăieri.
Nu vă prostiți, trebuie să rămânem împreună.
Dacă e să mor, prefer să mor acasă.
- Doamne ferește! - Liniște! Am găsit ceva, ascultați.
...de la BBC în Londra. Guvernul britanic...
nu a primit răspuns
la observațiile prezentate
guvernului german...
a declarat război Germaniei naziste.
- Minunat! - Se așteaptă...
...în următoarele ore, ca Franța
să facă o declarație asemănătoare.
Polonia nu mai e singură.
Minunat!
Mamă, cina a fost excelentă.
Cu siguranță.
Atunci când e ceva de sărbătorit, îți dai silința.
Pentru Marea Britanie și Franța!
Ce v-am zis? Totul va fi bine.
Cinci mii trei.
- Asta-i tot? - Da.
Cinci mii trei zloți, asta e tot.
Avem cu 3.003 zloți prea mult.
„Restricții suplimentare privind banii lichizi.
Evreii vor putea ține în casă maximum două mii de zloți.”
Ce facem cu restul?
Îi punem în bancă, într-un cont blocat.
Bănci!
Ce fraier ar depune bani într-o bancă germană?
Am putea să-i ascundem.
Fiți atenți! Îi putem ascunde sub ghivece.
Nu, vă spun eu ce facem. Folosim metode testate.
Știți ce am făcut războiul trecut?
O gaură în piciorul mesei,
am ascuns banii acolo.
- Și dacă iau masa? - Cum adică?
Nemții intră în casele evreilor și iau mobilă, valori, orice.
- Chiar? - De ce ar vrea o masă ca asta?
- Ce faci? - Ascultați-mă.
Ăsta e cel mai bun loc. Nimeni nu s-ar uita sub ghivece.
- Stați. M-am mai gândit. - Serios? Ce schimbare.
- O să folosim psihologia. - Ce o să folosim?
Lăsăm banii și ceasul pe masă,
și-i acoperim. La vedere.
- Ești prost? - Nemții nu vor observa.
E cea mai mare prostie pe care am auzit-o. Normal că o să vadă. Uite.
Uite aici.
Idiot.
- Zici că eu sunt prost. - Foarte bine. E ultimul loc...
- Va dura câteva ore. - Nu ne grăbim.
- Nu va dura ore. - Cum îi scoți? Spune-mi.
- Cum îi scoți? - Liniște! Liniște, vă rog!
- Îi scoți pe rând. - Nimeni nu mă ascultă!
Liniște, vă rog, liniște.
- Avocatei îi place liniștea. - Ascultați. Doar ascultați.
Ceasul îl punem sub ghiveci, banii în vioară.
- Voi mai putea cânta? - O să vezi tu.
- Jurek? Sunt Wladek Szpilman. - Wladek, ce mai faci?
Mulțumesc, bine. Tu?
Bine, având în vedere circumstanțele. Cred că știu de ce ai sunat.
Nu te pot ajuta. Nu vor redeschide stația.
- Da, știu, dar... - Fără muzică sau radio pentru polonezi.
Jurek, știu, dar...
Sigur vei găsi de lucru. Un pianist ca tine.
Poate că da, poate că nu, dar...
nu te supăra, dar nu vreau să vorbim de viitoarea mea carieră.
M-am rugat de Jurek câteva săptămâni până când a cedat și a zis:
„Bine, vino cu mine mâine”, așa că am venit și...
au bombardat stația.
A fost minunat să te cunosc așa.
- Serios? - Da, a fost de neuitat.
- Îmi place cum cântați, dle Szpilman. - Spune-mi Wladek.
- Nimeni nu-l interpretează așa pe Chopin. - Sper că e un compliment.
- Bineînțeles. - Am încercat să fiu amuzant.
- Mergem să bem o cafea? - Mi-ar plăcea.
- Tu? Cu ce te ocupi? - Am absolvit Conservatorul.
- Ești muziciană? - Da, dar abia am terminat școala.
- Ce instrument? - Violoncel.
Ador să privesc o femeie cântând la violoncel.
INTERZIS EVREILOR
Este rușinos. Cum îndrăznesc?
Știi cum sunt ei, vor să fie mai naziști decât Hitler.
Intru ca să reclam asta.
Mai bine nu, crede-mă.
- E umilitor pentru cineva ca dv. - La revedere.
Găsim alt loc.
- Ne putem plimba în parc. - Ba nu.
Decret oficial.
Evreii n-au voie în parc.
- Glumești? - Nu glumesc, e adevărat.
Am putea sta pe bancă, dar...
„evreii n-au voie pe băncile publice”.
E absurd.
Putem sta aici să vorbim.
Cred că asta avem voie.
Deci, cânți la violoncel. Ce frumos!
Ce compozitor preferi?
Chopin? Serios? Păi...
va trebui să-i înveți sonata de violoncel, nu?
Tu la ce cânți, Wladek?
Te-aș putea acompania. Eu la pian, tu la violoncel.
Dle Szpilman, sunteți nemaipomenit.
Spune-mi Wladek, te rog.
„Embleme gratuite pentru evreii din Varșovia.
Ordon prin prezentul decret ca toți evreii din zona Varșovia
să poarte embleme vizibile în afara domiciliului.
Acest decret va intra în vigoare la 1 decembrie 1939
și se va aplica tuturor evreilor de peste 12 ani.
Emblema va fi purtată pe mâneca dreaptă
și va reprezenta steaua lui David pe un fundal alb.
Fundalul trebuie să fie destul de mare
pentru ca steaua să măsoare opt centimetri între fiecare punct.
Lățimea brațelor stelei trebuie să aibă un centimetru.
Evreii care nu vor respecta acest decret
vor fi sever pedepsiți.
Guvernatorul zonei Varșovia,
dr. Fischer.”
- N-o voi purta. - Nici eu.
Nu voi fi etichetată.
Dă-mi să văd.
Scrie că trebuie să facem noi rost de aceste embleme?
- De unde le luăm? - Nu le vom lua.
Nu le vom purta.
Tu!
Vino aici.
De ce nu ne-ai salutat?
Îmi cer scuze.
Trotuarul e interzis pentru tine.
Treci în șanț.
Ai văzut asta?
Ce? Lucrez. Ce e?
Ce s-a întâmplat?
- Aici ne vor pune. - Cum adică?
„Din ordinul guvernatorului Varșoviei, dr. Fischer,
cu privire la locuințele evreilor din Varșovia.
Va fi creat un district evreiesc
în care toți evreii care locuiesc în Varșovia,
sau care se mută aici, vor locui obligatoriu.”
Uite.
„Evreii care trăiesc în afara zonei destinate
se vor muta în zona evreiască până la 31 octombrie
1940.”
Nu încăpem toți. E prea mic.
Suntem 400.000 în Varșovia.
Nu, 360.000. Va fi ușor.
Ce mă fac? Spune-mi.
Mamă?
Mamă,
ce s-a întâmplat?
20 de zloți!
Atât mai avem, 20 de zloți.
Ce pot cumpăra cu 20 de zloți?
M-am săturat să gătesc întruna cartofi.
Ăsta e prețul. Atât ofer.
Eu zic să acceptați. Nu veți primi mai mult de la altcineva.
- Dar e un Bechstein! - Două mii. Vă sfătuiesc să acceptați.
Ce faceți când vă e foame? Mâncați pianul?
- Ieși! - Ce te-a apucat?
- Încetează! - Mai bine îl dăm de pomană. Ieși!
N-ați mâncat azi? Ce-i cu voi?
Sunteți nebuni.
Vă fac o favoare.
Două mii și plătesc transportul.
Nici nu cer bani pentru transport!
N-ai mâncat azi. Ești nebun.
Ia-l.
31 OCTOMBRIE 1940
Bună!
N-am vrut să vin,
să văd toate acestea, dar...
Nu m-am putut abține.
- Cum ești? - Bine.
E bine.
De fapt, nu chiar. Mi-au arestat vărul.
Jurek zice că-i vor da drumul.
Este o rușine.
Nu va dura mult. Nu-ți face griji.
Asta mi-am spus și eu.
E prea absurd.
Ar trebui să plec.
Păi, ne mai vedem...
în curând.
La revedere!
Ei bine...
sincer, credeam că va fi mai rău.
Unde dormim?
Eu dorm în bucătărie cu fetele.
Tu, Henryk și tata, aici.
Uitați!
Haideți să vă uitați.
ATENȚIE! TRECEREA OPRITĂ
Pleacă.
Pleacă!
Tată!
- Ai vândut ceva? - Doar una. Dostoievski, Idiotul.
- Trei zloți. - E mai bine ca ieri.
Doar trei zloți. Unii fac milioane.
- Știu. - Nu știi, crede-mă.
Mituiesc gărzile și scapă basma curată.
Aduc o grămadă de mâncare, tutun, alcool,
cosmetice franțuzești.
Săracii mor pe străzi și nici nu le pasă.
Scuzați-mă, mi-ați văzut soțul, Izaak Szerman?
- Înalt, chipeș... - Regret.
...cu o mică barbă căruntă. Nu?
- Mă tem că nu. - Mă scuzați.
- Nu știu. - La revedere.
Somn ușor. Dar, dacă îl vedeți, îmi scrieți, da?
Izaak Szerman.
De ce o stradă neevreiască să ne străbată zona?
De ce n-o ocolesc?
Lasă, vor construi un pod. N-ai auzit?
Un pod! Idioții.
Nemții susțin că-s deștepți.
Știi ce cred? Cred că-s proști.
Am o familie de hrănit. Pierd timp aici,
așteptând să ne lase să trecem.
Oare cred că am venit să ascult muzică?
Ce-i? Te grăbești?
Ce-i cu tine?
- Hai. Fă ceva. - Da. Dansează!
- Dansează! - Dansează!
Hai! Dansează!
Foarte bine.
Tu? Dansezi cu el.
Faceți loc, să poată evreii dansa.
Hai. Și tu.
Continuați.
Mai repede!
Haideți!
Mai repede!
Haideți!
Mai repede!
Hai, mișcare! Am zis: „Mai repede!” Hai, evreilor!
- Continuați. - Dansați.
Ce bine, au ajuns.
Itzak Heller te așteaptă.
- Ce-i? - Ia loc, bea niște ceai.
Încep prânzul când vin și fetele.
- Deci, ce faci aici? - Ne-a adus prăjituri.
Tatăl lui...
Tatăl lui se ocupă iar de bijuterii.
E bine, nu e așa, Itzak?
Minunat, bijuterii.
- Recrutăm. - Cine recrutează?
Nu face pe deșteptul cu mine. Vă sunt prieten.
Recrutăm evrei din toată țara.
Curând vor fi jumătate de milion în ghetou.
- Ne trebuie mai multă poliție evreiască. - Mai multă poliție evreiască.
Vrei să bat evrei, să simt spiritul Gestapo. Înțeleg.
- Cineva trebuie s-o facă. - De ce eu?
Credeam că recrutați băieți cu tați bogați.
Uită-te la tata, uită-te la noi...
Mă uit, de asta sunt aici. Puteți avea o viață mai bună.
- Supraviețuiți vânzând cărți? - Da, vă rog.
Vă fac o favoare.
Dar tu? Ești un pianist grozav.
Avem o trupă jazz în poliție. Te-ar primi fericiți.
- Alătură-te nouă. N-ai de lucru. - Mersi, dar am de lucru.
Scuze, vrea să te oprești.
Cine?
Mereu spun: „Privește partea bună!”
Ești într-un ghetou cu intelectuali, cu profesioniști.
Stai mai bine ca noi. Aici, în ghetoul mare, e o hazna.
- Trebuie să-mi dai ceva de făcut. - Ești artist,
distrezi oamenii. Faci destule.
- Vreau să ajut, să fac ceva. - Ești prea cunoscut.
Știi ceva?
Muzicienii nu sunt conspiratori buni.
Sunteți prea muzicali.
- Cine-i? - Symche.
Majorek.
Sunt avertizări. Orașul va fi curățat de nedoriți.
- Mereu sunt avertizări. - Bună, Symche.
Dyrek. Dnă Ysken.
Jehuda, lucrezi din greu?
Majorek, el e cel mai mare pianist din Polonia.
Poate din întreaga lume.
Wladyslaw Szpilman, el e Majorek.
- Bună! - Am auzit de tine.
- Nu te-am auzit cântând. - Majorek a fost în armată.
Un om genial.
Nu-mi place la el că nu e socialist.
Mai bine pleci, Wladek. Aproape se dă stingerea.
Ai idee câte exemplare tipărim?
Cinci sute.
Știi câți oameni citesc unul, în medie? Douăzeci.
Asta înseamnă zece mii de cititori. Va începe o revoltă.
Majorek le ascunde în pantaloni și le lasă în toalete publice.
- În toalete? - În cât de multe găsesc.
Nemții nu folosesc toalete evreiești.
Prea curate pentru ei.
Vă rog, domnule.
Ascultați.
Stai! Nenorocit mic!
Ia asta!
Încetați!
Opriți-vă!
Hai, băiete.
Stai în picioare!
Vă rog, măcar o dată, nu vreau nimic negativ la masă azi.
- Poftă bună! - Bine. Atunci vă zic ceva amuzant.
- La cine mă refer când zic dr. Raszeja? - Chirurgul.
Chirurgul.
Dintr-un motiv pe care nu-l știu,
nemții l-au lăsat în ghetou să facă o operație.
Pe un evreu? Au lăsat un polonez să opereze un evreu?
A intrat, atât știu. În fine...
a anesteziat pacientul și a început operația.
A făcut prima incizie când SS-iștii au dat buzna,
au împușcat pacientul de pe masă,
apoi pe doctor și pe toți cei care mai erau acolo.
Nu e amuzant?
Pacientul n-a simțit nimic, era anesteziat.
Am zis: „Nimic negativ”, Henryk.
Ce-i cu voi? Nu mai aveți simțul umorului?
Nu-i amuzant.
Știți ce-i amuzant? Tu ești, cu cravata aia ridicolă.
Ce tot spui? Ce legătură are cravata mea?
- Am nevoie de ea la slujbă. - Slujba ta?
- Exact. Eu lucrez. - Slujba ta, sigur.
Cânți la pian pentru paraziții din ghetou.
- Paraziți... - Paraziți!
Băieți!
- Nu le pasă că lumea suferă. - Sunt vinovat de apatia lor?
Da, că o văd zilnic. Nu-și dau seama ce se întâmplă în jur.
- Eu dau vina pe americani. - Pentru cravata mea?
Americanii evrei, care-s mulți.
Ce au impresia că fac? Aici mor oameni.
N-au ce mânca.
Bancherii evrei ar trebui să facă America să declare război Germaniei.
Luminile!
Aprindeți luminile!
Hai!
Deschideți ușa! Vrem să intrăm!
Deschideți ușa!
În picioare!
Tu, ridică-te! Hai!
Arunca-ți-l!
Mamă...
Hai, fugiți!
- Sunt sora domnului Szpilman. - Du-te. Nu tu!
- Ce-i? - Vino, e groaznic.
- Ce? - Vânează oameni pe stradă.
L-au luat pe Henryk.
Du-te acasă, bine? Mă ocup eu.
- Mă scuzați. Mi-ați văzut soțul? - Nu.
Izaak Szerman?
- Mă tem că nu. - Înalt, arătos, cu barba mică și căruntă.
Dacă-l vedeți, scrieți-mi. Nu uitați, Izaak Szerman.
Ce s-a întâmplat aici?
Mi-au luat nepotul. Îi iau și-i duc de aici.
Ce le fac? Eu nu mai cred în Dumnezeu.
Mă scuzați.
Itzak?
Itzak, sunt Wladek Szpilman.
Aici.
- Henryk e acolo. - Nu l-am văzut.
- Crede-mă. L-au luat. - Ghinion.
Poți să ne ajuți?
Acum vrei să vă ajut!
Ne poți ajuta?
- Costă. - N-am bani.
Nu vă pot ajuta. Trebuia să ni te alături când ai putut.
Mi s-a spus că ești influent.
Cine ți-a spus?
Cunoștințe. Mi-au spus că ești important.
Itzak...
- Mâinile sus. - Cine ești?
- Tu, banditule.
Kaput, mori!
- E nebun. - Mâinile sus.
- Vrei o țigară? - Țigară?
Mulțumesc.
- Totul e bine! - Așa e.
Pare foarte vesel.
Totul e bine.
Mâinile sus!
E bine!
Ajutor!
- De ce te-au luat? - Te-ai dus la Itzak Heller?
- Te-am rugat eu? - Ești liber, nu?
L-ai implorat pe nenorocit?
L-am rugat să te scoată.
Cu cât l-ai plătit?
Cu ce puteam să-l plătesc?
Fiecare ban se duce pe mâncare.
Pot avea grijă de mine.
Te-ar fi luat.
N-are de a face cu tine.
Nu pe tine te voiau, pe mine.
De ce trebuie să te bagi în treaba altora?
- Ești nebun. Asta-i problema ta. - Și asta e tot treaba mea.
Ce-i? Ești bolnav?
Înfometat.
Certificat de muncă. Cum adică, n-am certificat de muncă?
Ai nevoie de unul...
să lucrezi pentru nemți în ghetou, altfel...
- Altfel ce? - Te deportează.
- Deci zvonurile erau adevărate. - Ne vor muta...
și ne vor trimite în lagăre de muncă, în est.
- Vor închide micul ghetou. - Doamne!
Wladek!
Credeam că ești în turneu prin Londra, Paris, New York, Chicago.
- Săptămâna asta nu. - Arăți groaznic.
Ați auzit zvonurile? Ne vor muta din nou, în est.
Zvonuri! Pui prea mult la inimă. Care-i problema?
Încerc să fac rost de un certificat de muncă pentru tata.
Am făcut rost de unul pentru mine și restul familiei, dar pentru el, nu.
- Am fost peste tot... - De ce nu m-ai căutat?
Nu știam că lucrezi cu certificate.
Eu nu, dar Majorek, da.
Ne poți ajuta? N-am bani.
Te rog, nu ne insulta.
Poți face ceva pentru el?
Vino la atelierul Schultz mâine, la patru fix.
Vezi ce noroc ai avut?
Ăsta e imperativul istoric în acțiune!
Mereu îmi spun:
- „Privește partea bună!” - Da, știu.
- Cum ți-e spatele? - Mai bine.
Mai bine?
Mai bine nu întreba.
Mulțumesc.
Plăcerea mea. Nu te ajută oricum.
Mulțumesc, dle Schultz.
15 MARTIE 1942
Măcar avem de lucru în ghetou.
Măcar suntem împreună.
Afară toată lumea! În curte!
Hai!
Suntem muncitori. Avem certificat de muncă.
Așteaptă.
Poftim.
Treci acolo. Repede.
Tu.
Și tu, și tu.
Tu.
Ceilalți, îmbrăcați-vă și reveniți aici.
Luați-vă lucrurile. Maximum 15 kg.
Unde ne duceți?
Scuze, am făcut tot ce am putut.
- Am crezut că certificatul ne va salva. - Încetează, Wladek.
Să sperăm că Henryk și Halina sunt bine fără ele.
- Unde mergem? - Mergeți la muncă.
Vă va fi mai bine decât în ghetoul împuțit. Mișcă!
De ce am făcut-o?
Ai cumva o sticlă cu apă? E pe moarte.
- Îmi moare copilul de sete. - Regret.
- Te implor. - Îmi pare rău.
- Nu aveți apă? Vă implor. - Nu auzi ce spun?
- Îți spun, e o rușine. - Te aud.
Să-i lăsăm să ne ducă la moarte, ca oile la tăiat.
- Vorbește mai încet! - De ce nu-i atacăm?
Suntem 500.000 aici. Putem evada din ghetou.
Măcar am muri onorabil, nu ca o pată în istorie.
De ce ești convins că ne duc la moarte?
Eu nu-s convins.
Știi de ce nu-s convins? Fiindcă nu mi-au zis.
- Ne vor extermina. - Ce vrei să fac, să lupt?
Ca să luptăm ne trebuie organizare, planuri, arme.
Are dreptate. Crezi c-o să lupt cu arcușul de vioară?
Nemții n-ar irosi așa o forță de muncă uriașă.
Ne trimit într-un lagăr de muncă, e clar.
Da, precis.
Uită-te la ologul ăla, la bătrâni, la copii. Ei vor munci?
Uită-te la tine! O să cari bârne în spinare?
Henryk! Halina, Henryk!
Halina, Henryk!
Mi-ați lipsit. Voiam să fim cu voi!
Voiam să fiu cu voi!
Proastă.
De ce am făcut-o?
Mă calcă pe nervi.
Ce-a făcut, pentru Dumnezeu?
Și-a asfixiat copilul.
Pregătiseră o ascunzătoare și, desigur, s-au dus acolo.
Copilul a plâns chiar când a intrat poliția.
I-a înăbușit plânsetele cu mâna și copilul a murit.
Un polițist a auzit horcăielile și le-a găsit ascunzătoarea.
Ce citești?
„De ne împungi, nu sângerăm?
De ne gâdili, nu râdem?
De ne otrăvești, nu murim?
De ne faci o nedreptate, n-ar trebui să ne răzbunăm?”
- Foarte potrivit. - Da. De asta am adus-o.
Idiotul, ce crede că face cu banii?
Băiete, vino aici!
Vino aici!
- Cât e o caramelă? - E 20 de zloți.
Pentru o caramelă? Ce crezi c-o să faci cu banii?
Douăzeci de zloți.
Avem 20 împreună.
Eu cred că am zece.
Cinci, zece, douăzeci.
- Halina? - Ce-i?
- E un moment aiurea să-ți zic, dar... - Ce?
Aș fi vrut să te cunosc mai bine.
Mulțumesc.
Szpilman!
Du-te naibii!
Tată!
Mamă! Halina!
Halina! Mamă!
Ce faci, Szpilman? Ți-am salvat viața! Ridică-te! Pleacă!
Nu alerga!
Anna!
Și, uite-așa, se duc la topit.
- Asta rămâne. - Dă-mi-o!
Ce faci? E însărcinată.
Wladek!
De ce ești aici, Wladek?
Uite cum e treaba, eu...
Noi...
Ei, toți.
Toți.
Poate-s norocoși. Cu cât mai repede, cu atât mai bine.
Nu s-a terminat încă. Stăm aici câteva zile,
până se liniștesc treburile.
L-am mituit pe polițist. Va veni când se termină.
Atenție! Înainte, marș!
Înainte!
Dumnezeule, n-am ieșit de... Cred că de doi ani.
Nu te bucura prea tare.
E aur.
Preț foarte bun.
Cineva cunoscut?
O frumusețe. Cine e?
E cântăreață. O știam bine.
Soțul ei e actor.
Sunt oameni buni. Aș vrea să vorbesc cu ea.
Nu uita, Wladek. Îi spânzură dacă ajută evrei.
La stânga!
Marș!
Stop! Atenție!
Pe loc repaus!
La dreapta!
Un pas înainte.
Tu.
Tu. Tu.
Tu.
Culcat!
La stânga!
Înainte marș.
De când ești aici?
De aseară.
M-am bucurat să te văd.
Vor începe ultima strămutare acum.
Știm ce înseamnă asta.
Am trimis un om afară. Pe Zygmund, bărbat de nădejde.
Avea ordin să urmărească trenurile care ies din Varșovia.
A ajuns la Sokolow.
Un localnic i-a zis că șinele se despart,
unele duc spre Treblinka.
A zis că zilnic vagoane de marfă duc oameni din Varșovia...
pe ruta Treblinka și se întorc goale.
Niciun transport de alimente n-a fost pe linia aia.
Civililor le e interzis să se apropie de gara Treblinka.
Ne extermină.
Nu le va lua mult.
Mai suntem 60.000 din 500.000.
Majoritatea tineri.
De data asta vom lupta.
Suntem în formă.
Organizați. Suntem pregătiți.
Dacă vrei ajutor, eu...
Tu!
Vino aici!
Fir-ar!
Îmi pare rău.
Nu știu la ce mă gândeam.
Ia de-aici!
Cărați-l de aici!
Sper că la pian cânți mai bine decât cari cărămizi.
Nu mai rezistă mult dacă va continua așa.
Să văd dacă-i găsesc ceva mai bun.
Probleme.
Adună doar evreii!
Adunarea! Doar evreii.
Polonezii, continuați munca. Doar evreii.
Am vești bune pentru voi.
Circulă zvonuri
că am vrea...
să vă strămutăm.
Vă garantez că acum
și în viitor,
nu e nimic planificat.
Da?
Pentru asta
punem afișe cu anunțuri pe pereți.
Ca să vă demonstrăm buna credință a noastră...
votați pe unul dintre voi să aibă voie...
să meargă zilnic în centru...
să aducă trei kilograme
de cartofi...
și o bucată de pâine pentru fiecare muncitor al vostru.
De ce am face așa ceva
dacă v-am strămuta?
Aici puteți face afaceri bănoase
cu ce nu mâncați.
Nu la asta se pricep evreii?
Să facă bani?
Sunt liberi.
Ăla, cel cu sfoara.
Restul, legați cu sârmă.
Acum!
Majorek.
Vreau să te rog ceva.
Vreau să ies de aici.
E ușor să ieși.
Să supraviețuiești de cealaltă parte e greu.
Știu.
Vara trecută am lucrat o zi în piața Zelazna Brama.
Am văzut pe cineva cunoscut, o veche prietenă.
E cântăreață, soțul ei e actor.
Le-am scris aici numele și adresa, dacă mai sunt acolo.
Janina Godlewska și Andrzej Bogucki. Sunt oameni de treabă.
Ai putea să-i contactezi?
Mergi zilnic în oraș. Întreabă-i...
dacă m-ar ajuta să ies de aici.
Ai niște plasturi?
Ce pui la cale?
Ce ai aici?
Avem voie să ducem de mâncare în ghetou.
Trei kilograme de cartofi și o pâine.
Deschide-l!
Sunt doar cartofi și pâine.
Minți. Nu-i adevărat.
Deschide-l!
Cartofi!
Voi evreii sunteți toți la fel.
Vă dăm un deget...
și luați toată mâna.
Dacă mă mai minți, te împușc. Cu mâna mea.
Ți-am căutat prietenii.
- Nu mai locuiesc acolo. - Ai luat legătura cu ei?
- Fii gata de plecare. - Când?
- Curând. - Stop!
La naiba!
Stai! Ce se întâmplă aici?
Ia de-aici! Na și asta!
Vă învăț eu disciplină, evrei împuțiți.
Știi de ce vă lovesc?
- Nu. - Știi de ce vă lovesc?
De ce?
Sărbătoresc Anul Nou.
Marș!
Mărșăluiți și cântați!
Cântați ceva frumos!
Tare și răspicat!
Uniți-vă astă-seară Și urmați vulturul alb
Ridicați-vă și luptați
Cu dușmanii de moarte
Se trezesc Să-i trecem prin para focului
Vom scăpa de jugul sclaviei
Pedepsim și gonim Pe asupritorii nației noastre
Îi căsăpim Ca să ne salvăm demnitatea
Haideți!
Îmi pare rău.
Sunt murdar. Put.
Nu avem mult timp. Haide!
Trebuie să ne grăbim.
Poftim! Vezi dacă-ți vine.
Trebuie să te tot mutăm.
Nemții vânează fără discriminare.
Evrei, non-evrei, pe toți, pe oricine.
Și, Wladek, mai bine te-ai bărbieri. Folosește lama de pe poliță.
Gebczynski va avea grijă de tine.
E în cealaltă parte a orașului.
În seara asta stai aici, apoi îți găsim alt loc.
Îți voi aduce mâncare.
Bun, să mergem!
Îți arăt unde vei dormi.
Vei sta aici până mâine după-masă.
Avem un apartament pentru tine lângă zidul ghetoului.
Dar e sigur.
Nu va fi foarte confortabil.
Nu-i nimic.
Mulțumesc.
Hai, dă-mi astea.
Du-te cât mai în față, spre zona nemților.
TRECEREA INTERZISĂ
Acum trag perdelele.
Ziua să le lași deschise. Să nu uiți!
E mai bine de partea asta a zidului?
Da.
Dar, uneori, nu știu în ce parte a zidului sunt.
Niște pâine, cartofi, ceapă.
O să mai vin.
Janina va veni de două ori pe săptămână,
să aducă de mâncare, să vadă ce faci.
Mulțumesc.
Asta e foarte important. În caz de urgență...
Adică, urgență, te duci la adresa asta.
Cum adică ai uitat?
Ce crezi că înseamnă? Că am uitat, asta înseamnă.
Te porți cu mine de parc-aș fi un gunoi.
Fiindcă ești un gunoi.
- Porcule! - Scorpie!
- Porc infect! - Tu ești o scroafă infectă!
Cine seamănă se adună. Porcule!
Cânți ca un înger.
Dacă eu cânt ca un înger, de ce nu asculți?
- Ascult. - Mincinosule.
Ai adormit. Porcule!
19 APRILIE 1943
Împrăștierea! Suntem atacați!
Puneți-vă la adăpost!
Trage!
Acoperiți-vă! Trageți!
Hai, ieși!
- Foc! - Foc!
Atacul a fost un succes.
16 MAI 1943
Acea clădire...
Întoarce-te în partea aia!
Trage!
Mulțumesc.
- Am vrut să vin mai devreme, dar... - Lasă, mulțumesc.
Nimeni nu credea că vor rezista atât.
N-ar fi trebuit să ies. Trebuia să rămân să lupt cu ei.
Wladek, încetează. S-a terminat.
Fii mândru de ei.
- Dumnezeule, cum au luptat! - Da.
- La fel și nemții. - Sunt șocați!
Nu se așteptau. Nimeni nu se aștepta.
Evreii să riposteze.
- Cine s-ar fi gândit? - La ce-a folosit?
La ce a folosit?
Wladek, mă surprinzi.
Au murit cu demnitate. La asta a folosit.
Și mai știi la ce?
Acum, polonezii se vor răscula.
Suntem pregătiți.
Și noi vom lupta.
Ai să vezi.
Adună-ți lucrurile. Trebuie să pleci.
Ce?
Ce s-a întâmplat?
- Sunt pe fugă. - Ce s-a întâmplat?
Gestapo-ul ne-a găsit armele.
I-au arestat pe Janina și pe Andrzej.
Vor afla și de locul ăsta.
Trebuie să pleci imediat.
Unde să mă duc?
Uită-te la mine. Nu plec.
- Nu-mi pot încerca norocul aici? - Te privește.
Dar, dacă dau buzna aici, să te arunci pe geam.
Nu-i lăsa să te prindă viu.
Am otravă la mine. Nici pe mine nu mă prind viu.
Deschide!
Deschide sau chem poliția!
Ești din apartamentul ăsta?
Nu ești înregistrat.
E al unui amic.
Am venit în vizită, dar nu-i acasă.
Ai o carte de identitate?
- Dă-mi s-o văd! - Da, desigur.
- Să-ți văd cartea de identitate! - Ce se întâmplă?
E evreu! Un evreu!
Opriți evreul!
Nu-l lăsați afară! Opriți-l!
MICHAL DZIKIEWICZ
Da?
M-a trimis dl Gebczynski.
Sunt Wladyslaw Szpilman.
Dorota.
Intră.
Îmi pare rău.
Mi s-a dat adresa asta și caut pe un domn Dzikiewicz.
Michal Dzikiewicz, e soțul meu.
Intră.
Ia loc.
Am nevoie de ajutor.
Se întoarce înainte de stingere.
Am stat ascuns.
- Am nevoie de un loc unde să stau. - Va veni curând.
- De cât timp ești căsătorită? - De aproape un an.
Ce face Jurek?
A murit.
- Când trebuie să naști? - De Crăciun.
Nu e un moment bun să faci copii, dar...
Acesta e soțul meu. El e Wladyslaw Szpilman.
- L-a trimis Marek Gebczynski. - Da, îmi amintesc.
A zis să vă contactez doar în caz de urgență.
Lasă, acum.
Nu te putem muta în noaptea asta.
Vei dormi pe canapea.
Iertați-mă.
Îmi puteți da o bucată de pâine?
Da, desigur. Vom mânca.
Ia loc. Te rog, stai jos.
Mulțumesc.
Ești într-o zonă plină de nemți.
Vizavi e spitalul unde vin răniții de pe frontul rusesc.
Iar alături e Schutzpolizei.
E cel mai sigur loc.
În inima bârlogului leilor.
Te încui înăuntru.
Nu știe nimeni că ești aici, așa că să nu faci zgomot.
Toate bune?
Mulțumesc.
Acesta e Antek Szalas.
Va avea grijă de tine.
- Încântat. - Încântat.
Mulțumesc.
I-am dat o a doua cheie.
Aduce mâncare, vede dacă ești bine.
Colaborează cu rezistența. E om bun.
Nu mă mai știți, dle Szpilman?
Nu cred.
Radio Varșovia.
Eram tehnician.
Vă vedeam aproape zilnic.
- Regret, nu-mi amintesc. - Nu contează.
Nu vă faceți griji, voi veni des.
Să știi că Aliații bombardează Germania
noapte de noapte.
Köln, Hamburg, Berlin.
Iar rușii le fac viața un iad. E începutul sfârșitului.
Să sperăm.
Vino aici!
Ai grijă!
Așa. Ai grijă!
Încă mai trăiești!
Poftim! Cârnați, pâine.
Mai ai votcă?
- Cât trebuie să-mi ajungă? - Nu mult, de-acum.
Cred că am gălbinare.
Nu te îngrijora. Te face să arăți ciudat.
Bunicul a fost părăsit de iubita lui când a făcut gălbinare.
Bea.
De ce n-ai venit mai devreme? Au trecut două săptămâni...
Probleme.
Bani.
Tre' să strâng bani pentru mâncare.
Îmi trebuie obiecte de vânzare, nu e chiar ușor.
Poftim, vinde ăsta.
Mâncarea e mai importantă decât timpul.
Voiam să-ți spun!
Aliații au aterizat în Franța.
Rușii vor fi aici în curând.
O să-i bată pe nemți de mama focului...
cât de curând.
Wladek?
Știam. Știam că așa se va întâmpla.
- Aduc un doctor. - Nu. E prea riscant.
- În dr. Luczak putem avea încredere. - Absurd. E pediatru.
- E medic, totuși. - Nu.
Rămâi. Mă duc eu.
Am venit să ne luăm rămas bun.
Vom locui la mama, la Otwocks.
Copilul e deja acolo. E mai sigur.
Se zvonește că revolta va începe din zi în zi.
Szalas ar trebui împușcat.
A strâns bani în numele tău prin toată Varșovia.
Se pare că oamenii au donat generos,
așa că a strâns o sumă frumușică.
Dumnezeule!
Are ficatul cât o minge de fotbal. Colecistul e inflamat...
dar va trăi.
Încerc să-i fac rost de levuloză, dar nu e ușor.
Mai puteți veni?
Cine știe?
Dle doctor,
- ...vă mulțumesc. - Nu vorbi. Odihnește-te.
Mulțumesc că ați venit.
Ți-am adus de mâncare.
Îți gătesc ceva, apoi va trebui să plecăm.
Arunc o grenadă!
Acolo e un rănit!
Vino!
Ai grijă! Păzea!
- Mă duc după ajutoare! - Grăbește-te!
Hai, aduceți targa!
Înapoi, înăuntru!
Ieșiți! Ieșiți pe stradă!
Ieșiți acum! Nemții au înconjurat clădirea!
Cineva... Să mă ajute cineva!
Ești teafăr? E prea mult praf.
Verific partea asta. Stai liniștit.
Ai grijă!
- Heinrich? - Verific!
E cineva aici?
- Coboară! - Bine, vin.
Puneți-i grămadă.
Varsă.
Trebuie să marcăm tot.
Haide!
CASTRAVEȚI
Ce cauți aici?
Cine ești?
Înțelegi?
Da.
Ce faci?
Încercam...
să deschid conserva asta.
Aici locuiești?
Muncești aici?
Nu.
Ce ocupație ai?
Sunt...
Am fost pianist.
Pianist?
Haide!
Cântă ceva.
Aici te ascunzi?
Ești evreu.
Unde te ascunzi?
În pod.
Arată-mi.
Ai de mâncare?
După ei, e foarte important ca...
Atențiune!
- Pe loc repaus! - Pe loc repaus.
Evreule!
Vă rog!
Ce înseamnă toate împușcăturile?
Sunt rușii pe malul celălalt al râului.
Trebuie să mai reziști doar câteva săptămâni, nu mai mult.
- Ce se întâmplă? - Plecăm.
- Rușii sunt aici? - Nu încă.
Nu știu cum să vă mulțumesc.
Mulțumește-i lui Dumnezeu, nu mie.
El vrea să supraviețuim.
Măcar, asta ar trebui să credem.
Poftim, ia-o!
- Și dumneavoastră? - Am alta, mai călduroasă.
Ce-o să faci când se termină?
Voi cânta iar la pian la stația poloneză de radio.
Spune-mi cum te cheamă.
Poate te ascult cântând.
Szpilman.
Un nume perfect pentru un pianist.
Neamț! Neamț!
Nu trageți! Sunt polonez!
Sunt polonez!
- Ieși cu mâinile sus! - Vă rog! Vă implor!
Nu trageți!
Vă implor, sunt polonez!
Coboară!
Vă rog, sunt polonez. Vă rog!
E polonez.
Da, e polonez.
De ce porți tunica aia?
Mi-e frig.
Uite la ei, nemți nemernici!
Criminalilor!
- Nemernici împuțiți! - Asasini!
Nemernici!
Uitați-vă la voi acum!
Mi-ați luat tot ce aveam.
Mie, unui muzician.
Mi-ați luat vioara, mi-ați luat sufletul.
Muzician?
Ești muzician?
Da.
Cunoști un coleg...
un pianist pe nume Szpilman, de la stația de radio poloneză?
Sigur că-l știu.
L-am ajutat să se ascundă.
Spune-i că sunt aici.
Roagă-l să mă ajute.
- Cum te cheamă? - Hosenfeld.
Cum?
Aici a fost, sunt sigur.
Ei bine, acum nu-i aici.
Am urlat, i-am înjurat. Nu sunt mândru de asta, dar asta am făcut.
Stăteam unde stai tu acum.
Era sârmă ghimpată și neamțul ăsta a venit la mine.
- Nu ai înțeles cum se numea? - Nu.
Întreb la fabrică. Poate știu ei ceva.
WLADISLAW SZPILMAN A TRĂIT ÎN CONTINUARE ÎN VARȘOVIA
PÂNĂ LA DATA MORȚII, PE 6 IULIE 2000 AVEA 88 DE ANI
OFIȚERUL GERMAN ERA CPT. WILM HOSENFELD
SE ȘTIE DOAR CĂ A DECEDAT ÎNTR-UN LAGĂR SOVIETIC ÎN 1952
PIANISTUL
Subtitrarea: Bogdan DeLia