Synk av Mattiask57
DEN BLÅ PLANETEN
Den verkar liten i det vidsträckta havet:
Det största djur som någonsin levt på jorden.
En blåval. Den är 30 meter lång och väger över 200 ton.
Den är avsevärt större än den största dinosaurien var.
Tungan väger lika mycket som en elefant, hjärtat är stort som en bil-
-och vissa av dess blodkärl är stora nog att simma i.
Stjärtfenan har samma spännvidd som ett mindre flygplan.
Den nästan perfekta strömlinjeformen gör att den kan hålla 20 knop.
Den är ett av havets snabbaste djur.
Havets största djur lever nästan uteslutande på ett av de minsta:
Krill - ett kräftdjur som blir ett par centimeter långt.
I stim färgar krillen havet rött.
En enda blåval kan äta 40 miljoner på en dag.
Trots deras enorma storlek vet vi väldigt lite om blåvalar.
Flyttningsmönstren är en gåta, och vi vet inte var de fortplantar sig.
De är en påminnelse om hur mycket vi har kvar att lära-
-om havet och de varelser som lever där.
Vår planet är en blå planet. Över 70 % av ytan täcks av hav.
Enbart Stilla havet täcker halva klotet.
Man kan flyga över det i tolv timmar och bara se enstaka små landmassor.
I den här serien ska vi presentera havets fullständiga naturhistoria-
-från dess välkända stränder till dess dunkla djup.
Havet upptar 97 % av jordens beboeliga utrymme-
-och det marina livet är avsevärt talrikare än det som finns på land.
Livet i havet styrs av strömmar som för med sig näringsämnen-
-och av solens skiftande styrka.
Vi kommer att få se hur dessa krafter samverkar-
-för att styra livets spridning från korallhav...
...till öde polarområden.
Vår planet domineras av havets enorma fysiska kraft.
Det påverkar vädret världen över. Av ånga från havet bildas moln-
-som sedan ger upphov till oväder som drar in över landmassan.
De väldiga vågor som slår mot stränderna är styrkedemonstrationer.
Vågor bildas långt ute på havet.
En bris kan orsaka krusningar som i sin tur växer till svallvågor.
På det öppna havet kan sådana vågor bli gigantiska.
Det är inte förrän en havsvåg når grundare vatten som den bryter.
Hastigheten på vägens bas minskar när den slår emot havsbottnen.
Men eftersom ytvattnet inte bromsas börjar vattnet att rulla-
-och vågen bryter.
Havet vilar aldrig. Enorma strömmar, som Golfströmmen-
-ser till att det ständigt är i rörelse över hela klotet.
Dessa strömmar kontrollerar fördelningen av näringsämnen-
-och därmed livet i haven.
En liten enslig ö i Stilla havet. Det är toppen på ett jättelikt berg-
-som reser sig från havsbottnen tusentals meter ned.
Närmaste landmassa ligger ca 50 mil bort.
Isolerade undervattensberg blir till oaser-
-där liv kan blomstra i det jämförelsevis tomma, öppna havet.
Men inget liv skulle finnas här om det inte vore för en huvudbetingelse:
Djuphavsströmmarna.
Långt under vattenytan kolliderar de med landmassor och tvingas uppåt-
-och drar med sig näringsrika ämnen från djupen.
Sådana uppvällningar lockar till sig mängder av levande varelser.
Fiskarter lever här på plankton - de växt- och djurorganismer-
-som fått sin näring ur djupen.
Dessa fiskar lockar i sin tur till sig besökare från havet:
Tonfisk.
Planktonätarna är lätta offer.
All denna aktivitet lockar till sig ännu större rovdjur:
Hajar.
Hundratals hajar.
Silkeshajar håller vanligtvis till ute i havet-
-men undervattensbergstoppar som Kokos-, Malpelo- och Galápagosöarna-
- lockar till sig dem i grupper om upp till fem hundra.
De har specialiserat sig på att fånga skadad fisk-
-och cirklar därför runt dessa platser för att få tag på sådana.
Men det finns fler besökare.
Hammarhajar bildar bland de största hajstimmen som förekommer i haven.
De kan cirkla i tusental runt dessa platser.
Men de kommer inte för födans skull. De är här av en annan anledning.
Några av dem som lever här står för tvättjänst.
När El Niño höjde vattentemperaturen drabbades hajar av svampinfektioner.
Antalet hammarhajar som vistades vid dessa platser var större än någonsin.
Näringsämnen letar sig också upp vid kontinenternas kuster.
Det här är Natal vid Sydafrikas östra kust.
Det är juni månad och märkliga svarta fläckar har dykt upp.
De ser ut som väldiga oljefläckar, upp till 1,5 kilometer långa.
Men den här fläcken lever! Det är miljontals migrerande sardiner-
-som uttryckt i biomassa kan jämföras med gnuvandringarna i Afrika.
Dessa fiskar lever vanligtvis i kalla vatten söder om Godahoppsudden-
-men en gång om året vänder den varma Agulhasströmmen från norr-
-och ersätts med kallare, näringsrikt vatten söderifrån.
Detta har orsakat en planktonblomning som sardinerna sätter i sig av.
När sardinerna tar sig norrut följer en hel karavan rovdjur efter.
Tusentals kapsulor följer i sardinernas spår.
De häckar vid en tidpunkt som gör att ungarna är flygfärdiga-
- lagom till jakten på stimmen.
Under vattenytan har hundratals hajar slagit följe med karavanen.
Kortstjärtade gråhajar, som vanligtvis lever i kallare vatten i söder.
De tre meter långa hajarna skär så stora hål i sardinstimmen-
-att spåren efter dem syns tydligt från luften.
Hårt ansatta av rovdjur och styrda av vågorna-
-trycks sardinstimmen in mot land.
Delfiner kommer från det öppna havet för att delta i festen.
Det är mer än tusen i den här flocken.
När de når fram till sardinerna börjar det hända saker...
De samarbetar och driver stimmet mot ytan.
Det är lättare för delfiner att fånga fisk vid ytan.
Nu kommer inte sardinerna undan.
Tack vare delfinerna har sardinerna kommit inom räckhåll för kapsulorna.
Hundratals vita pilar slår ner i havet-
-och lämnar strimmor av bubblor efter sig.
Nu ger sig hajarna in i leken.
De tycker om att ha delfiner i närheten.
De får lättare i sig födan när delfinerna har drivit sardinerna-
-till mer kompakta grupper nära ytan.
Medan den vilda jakten fortlöper frigörs en vägg av bubblor.
Delfinerna samarbetar för att åstadkomma detta.
De använder sig av bubblorna för att få sardinerna i kompaktare stim.
Sardinerna simmar sällan igenom väggen, utan hamnar tätt tillsammans.
Denna jaktmetod gör att delfinerna kan ta varenda sardin de har snärjt.
Precis när man tror att allt är över - en Brydes fenval.
De sardiner som har överlevt tar sig norrut med rovdjuren efter sig.
Näringsämnen kan också nå ytan som en effekt av hårt väder.
I närheten av polerna rör stormar upp djupen, vilket berikar ytvattnet.
Och här i södra Atlanten råder de hårdaste av förhållanden.
Men det är näringsrika vatten. Där den kalla Falklandsströmmen söderifrån-
-möter den varma Brasilienströmmen finns det föda i överflöd.
Svartbrynade albatrosser dyker efter krill som drivits upp mot ytan.
Liksom alla albatrossarter rör den sig över stora områden.
Att se dem samlade i jakt på föda är ovanligt.
För det mesta är fåglar som lever över haven utspridda-
-men här råkar födan befinna sig vid albatrossens boplats - en unik sådan.
Steeple Jason, den västligaste av Falklandsöarna.
Här finns världens största koloni albatrosser.
Den består av nästan en halv miljon fåglar.
En enastående uppvisning av hur rikt havet kan vara-
-och hur mycket föda det kan ge även till djur som inte lever i det.
Enbart näringsämnen är inte nog för att ge upphov till dessa ansamlingar.
Den värme och det ljus som solen skänker är avgörande-
-för utvecklingen av de mikroskopiska flytande växterna - fytoplankton.
Fytoplankton är grundförutsättningen för allt liv i havet.
När solen försvinner bortom horisonten varje kväll-
-sätter vår planets största förflyttning av liv i gång.
Ett tusen miljoner ton havsvarelser stiger upp från djupen-
-för att söka efter föda nära havsytan.
De äter fytoplankton i skydd av mörkret.
Trots det är de långt ifrån säkra.
Andra marina jägare följer efter dem, vissa från flera hundra meters djup.
Vid gryningen återvänder de till säkerheten i de mörka djupen.
Även månen har stor inverkan på livet i haven.
Dess dragningskraft ger upphov till tidvattnets dagliga växlingar.
Men månen har mer än en dagscykel.
Varje månad tilltar och avtar månen i sin omloppsbana runt jorden.
Den här månadscykeln utlöser även den händelser i havet.
Stillahavskusten i Costa Rica en väldigt speciell natt.
Det är strax efter midnatt och tidvattnet är på väg in.
Månen är i sista kvarteret, halvvägs mellan full och ny.
Stranden har varit öde i flera veckor, men det håller på att ändras.
Burna av högvattnet kryper sköldpaddor upp på stranden.
Till en början kommer de i glesa led-
-men inom en timme dyker de upp över hela stranden.
De är olivfärgade havssköldpadds- honor. Inom loppet av ca sex dagar-
-kommer 400000 sådana att besöka denna strand för att lägga sina ägg.
Som mest är de 5000 i timmen som kommer och ger sig av.
Det blir så trångt på stranden att de måste klättra över varandra-
-för att hitta en plats att lägga sina ägg på.
25 % av världens alla olivfärgade havssköldpaddor-
-kommer till just den här stranden några nätter varje år.
Den övriga tiden på året tillbringar de ute på havet i jakt på föda-
-hundratals kilometer härifrån.
Massäggläggningen kallas arribada. Hur den samordnas är en gåta-
-men man vet att den börjar när månen är i första eller sista kvarteret.
40 miljoner ägg läggs på bara några dagar.
Genom att samordna sin äggläggning försäkrar sig honorna om-
-att kullarna blir så enormt stora sex veckor senare-
-att rovdjuren blir överrumplade. Därmed kommer de flesta av ungarna-
-att klara sig förbi dem ner i vattnet.
Men varför rättar sig honorna efter månen för att samordna äggläggningen?
Vi får en del av svaret i gryningen följande morgon.
Rovdjurens dagskift kommer för att få dagens första mål.
Korpgamar har lärt sig att tidvattnet kan blottlägga äggen i sanden.
Risken för att äggen spolas bort kan vara en orsak till-
-varför sköldpaddorna styr sin äggläggning efter månens cykel.
Det är dagar som denna, när månen varken är full eller ny-
-som tidvattnet är som svagast, och havet som lugnast.
Vid dessa tillfällen är det lättare för honorna att ta sig upp ur havet-
-och mindre risk för att äggen spolas bort och äts upp av gamarna.
Månens olika cykler föranleder många händelser i havet:
Från korallers till fiskars fortplantningscykler.
Men det finns en längre rytm som har en ännu större inverkan:
Solens årscykel.
Solens position iförhållande till jorden förändras under året-
-vilket ger oss de olika årstiderna.
I norr kommer våren i takt med att solen står allt högre på himlen.
Utanför nordvästra USA:s kust förändras havet-
och med den ökande solstyrkan.
Här i Alaska blir kustvattnen gröna på grund av fytoplanktonblomning.
Sill, som har övervintrat i havet-
-återvänder till grundare vatten lagom till blomningen.
De inleder en av de mest fruktbara näringskedjorna som finns i haven.
Knölvalen återfinns högst upp iden näringskedjan.
Under vintern har de fortplantat sig ide varma vattnen utanför Hawaii.
Men det var ont om föda där. Den här sillen-
-står för majoriteten av deras årliga födointag.
Stellers sjölejon och California- sjölejon kommer från havet varje år-
-för att äta av sillen.
Sillen är däremot inte här för att äta, utan för att fortplanta sig.
Inget avskräcker dem från att ta sig in på allt grundare vatten.
Tillslut kan till och med gråvingade trutar fånga dem strax under ytan.
Trots alla attacker och förluster simmar de vidare-
-tills de når vegetationen som honan behöver för att lägga sin rom.
Varje hona producerar ca 20 000 ägg - ägg som är väldigt klibbiga.
Hanarna kommer efter det att rommen lagts-
-och sprider ut sin sädesvätska i stora mjölkvita moln.
Snart blir följderna av sillens sexuella aktivitet-
-ett tjockt, vitt skum på ytan.
Sädesvätskan finns vid stränder på en sträcka av hundratals kilometer-
-från British Columbia i söder ända till Alaska i norr.
Efter några dagar är den enorma befruktningen över.
Sillen återvänder till djupare vatten och lämnar äggen-
-på varenda sten och växtutskott som finns på platsen.
Två veckor senare när äggen kläcks-
-har planktonblomningen nått sin kulmen, och ynglen får föda.
Men under tiden utgör äggen föda för mängder av andra djur-
-både under och över havsytan.
Miljontals fåglar anländer för att ta del av sillens gåvor.
Flera miljoner ägg har spolats upp på land.
Den här inkapslade energin är mycket värdefull för flyttfåglar.
De här bränningsnäpporna är på väg till häckningsplatser i Arktis-
-och stannar för att fylla på energi. Sillrom är precis vad de behöver.
Trädmåsar tar ägg som ligger strax under ytan.
Längre ut i bukten har stora andfågelflockar samlats.
Det är i huvudsak vitnackade svärtor som kan hämta föda långt under ytan.
Det finns så många ägg att även stora djur som björnar-
-tycker att de är värda besväret.
Sillens lekperiod är en livsviktig händelse för många djur längs kusten.
Det hela äger rum i samband med planktonblomningen-
-och efter tre veckor är det över.
Flyttfåglarna ger sig av och fortsätter sin resa norrut.
De återvänder inte förrän sillen gör det nästa är.
När sillen lekt färdigt kommer andra vandringsdjur in mot kusten:
Gråvalar.
De har följt solen norrut och är också på jakt efter födan-
-som genereras av fytoplanktonblomningen.
Krillen äter plankton, och valen äter krill.
Den silar vattnet genom barderna i överkäken.
Gråvalen företar den längsta vandring som förekommer bland havsdäggdjur.
Från vattnen utanför Mexiko, där den parar sig, tar den sig ca 2000 mil-
- längs hela nordamerikanska kusten ända upp till Norra ishavet.
De håller sig nära kusten med hanar samt honor utan ungar i täten.
De honor som har fött ungar ger sig av sist.
De måste vänta tills ungarna är starka nog att ge sig ut på resan.
De tar sig långsamt framåt. Mödrarna stannar vid ungens sida.
Även om ungen är stark kan den bara färdas i ett par knop.
De håller sig ännu närmare kusten, vanligtvis bara 200 meter från land.
Späckhuggare - de har lärt sig att gråvalar följer samma rutter varje år.
De har inga svårigheter att hinna ikapp en hona och hennes unge.
I normala fall kallar de på varandra, men nu är de tysta.
Gråvalshonan och hennes unge har ingen aning om att de är utvalda.
Att nå fram till gråvalarna är snart gjort.
De måste vara försiktiga eftersom de är hälften så stora som valhonan.
Hon kan åsamka stor skada med sin stjärtfena.
Men späckhuggarna är inte ute efter henne, utan hennes unge.
Så länge hon får ungen att röra sig är den säker, och hon gör sitt bästa.
Till en början håller sig förföljarna på avstånd och simmar bara bredvid.
De vet att ungen så småningom blir utmattad.
Efter tre timmars förföljelse orkar ungen inte simma längre.
Modern måste stanna. Det är det här som förföljarna har väntat på.
De försöker tvinga sig emellan honan och ungen.
En unge som har skilts från sin mor kan inte försvara sig.
De svarta fenorna syns allt oftare kring gråvalarnas spräckliga ryggar.
Till slut lyckas de. När ungen skilts från modern byter de taktik.
De slänger sig över ungen och försöker trycka ner den.
De försöker dränka den.
Ungen lyckas hämta luft.
Modern blir allt mer uppretad.
Hon kämpar vilt för att trycka upp ungen till ytan så att den får luft.
Men nu är ungen så utmattad att den måste lyftas upp av modern.
Späckhuggarna ger sig inte. Som en vargflock turas de om att attackera.
Nu är hela flocken inblandad.
En av dem biter till.
Snart färgas vattnet rött av ungens blod-
-och späckhuggarna avslutar sitt arbete.
Ungen är död.
Efter en sex timmar lång jakt har späckhuggarna slutligen lyckats.
Modern får nu ensam fortsätta sin vandring norrut.
Kvar finns bara kadavret av den unge som hon har burit på i 13 månader-
-och som fick henne att slå av på takten i jakten på föda.
Femton späckhuggare ägnade över sex timmar åt att döda ungen.
När de väl har lyckats äter de inte mer än underkäken och tungan.
Men denna värdefulla föda går inte till spillo i havet.
Inom kort kommer kadavret att sjunka ner till havsbottnen.
Väl där kommer inte dess kött att vara bortkastat.
I det totala mörkret på ca 1,5 kilometers djup:
En 30 ton tung fullvuxen gråvals kadaver.
Det hamnade här för bara några veckor sedan.
Det har redan lockat till sig hundratals pirålar.
De är asätare, över en halv meter långa och lever endast i djupen.
De har lockas hit av den lukt av förruttnelse-
-som sprider sig i vattnet och är kännbar flera kilometer bort.
De begraver sina huvuden i köttet-
-och andas via gälar som sitter på sidorna på deras kroppar.
De är primitiva varelser -inte ens fiskar, för de saknar käkar.
De äter genom att skrapa i sig köttet med hjälp av två tandrader.
En pirål kan äta flera gånger sin egen vikt av förruttnat kött.
Näste besökare - en pacifisk håkäring.
Den rör sig sakta för att spara energi.
Det är viktigt för ett så stort djur som lever i en så fattig miljö.
De lever på över 1,5 kilometers djup och kan bli över sju meter långa.
De kan vara utan föda i månader. De stryker sakta längs bottnen-
-och väntar på att skrovmål som detta ska sjunka från ytan.
En stor mängd av djupens asätare-
-kommer att äta länge på kadavret innan näringsämnena är förbrukade.
18 månader senare finns bara ett avskrapat skelett kvar.
Solenergin som fångades och omvandlades till levande vävnad-
-har förflyttats mellan leden i näringskedjan-
-och hamnat så långt bort från solen som man kan komma på planeten:
På havs bottnen.
Men viss energi återvänder till ytan.
Miljontals opalkalmarer är på väg mot grundare vatten.
De ska para sig. Hanen griper tag i honan varpå tentaklerna blir röda.
Den största delen av året lever de på 500 meters djup.
De samlas i stim några veckor om året för att fortplanta sig.
Det stora antalet djur i ett sådant stim kan tillsammans väga 4000 ton.
Våg efter våg stiger upp från djupen och snart är bottnen täckt-
-med täta ansamlingar av äggkapslar som sträcker sig över flera meter.
Honorna lägger ut kapslar och hanarna kämpar om att få befrukta innehållet.
Opalkalmaren gör resan för att äggen utvecklas snabbare i varmare vatten-
-och när de kläcks finns det mer föda att tillgå här.
I gryningen följande morgon är bottnen täckt med kapslar.
Opalkalmarerna har gett sig av. Många har dött-
-men några har återvänt till hemmiljön i djupet.
De återvänder inte till solljuset förrän nästa gäng de lockas upp-
-av sin drift att fortplanta sig.
Översättning: John Åhlén Broadcast Text Stockholm, 2002