SININEN PLANEETTA
Rannikko, rajavyöhyke maan ja meren välillä.
Tämä on merellisistä elinympäristöistä dynaamisin.
Täällä haasteena on selviytyä äärimmäisistä muutoksista.
RANNIKOT
Cape Douglas Galápagossaarten läntisimmällä saarella.
Niemi on täysin suojaton Tyynenmeren mainingeilta -
ja yksi maailman myrskyisimmistä rannikoista.
Merileguaani on maailman ainoa meren äärellä elävä lisko.
Se syö vain merilevää, jonka hankkimisessa on vaaransa.
Ravut ovat täällä litteitä, mikä minimoi aaltojen vaikutuksen.
Leguaaneilla on isot kynnet, joilla ne takertuvat kallioihin.
Merilevä on todellista pikaruokaa.
Lisko ehtii napata pari suupalaa -
ennen kuin seuraava aalto iskee.
Naaraat syövät vain paljailla kallioilla -
mutta suuremmat urokset uivat ja sukeltavat merilevän perässä -
jopa kymmenen metrin syvyyteen.
Sieltä aaltojen ulottumattomista löytyvät parhaat levät.
Kylmäveristen liskojen on noustava maalle kymmenen minuutin päästä -
lämmittelemään auringossa.
Ruoan löytäminen ei ole ainoa haaste rannikon eläimille.
Kalliot eivät ole turvallisia paikkoja munille -
joten leguaanit matkaavat joka vuosi sisämaahan.
Naaraat munivat koloihin ja jättävät munat hautumaan.
Siihen tarvitaan pehmeää hiekkaa.
Vedenrajassa oli helppo paeta kallionkoloihin -
mutta täällä naaraat ovat suojattomia.
Galapagosinhiirihaukka.
Liskot eivät antaudu taistelutta.
Nämä haukat pysyvät rannikolla koko vuoden, mutta ne ovat poikkeus.
Useimmat linnut, jotka käyvät rannikolla -
viettävät aikaansa meressä tai sen yläpuolella.
Mutta kaikkien merilintujen on tultava maalle munimaan.
Vietettyään monta yksinäistä kuukautta merellä ruoanhaussa -
ne solmivat uudestaan sosiaaliset suhteensa.
Fregattilinnut näyttäytyvät ja keräävät pesätarvikkeita.
Galapagosinalbatrossit tanssivat.
Tarve munia maan kamaralle sitoo albatrossin rannikolle -
mutta vanhemmuus jaetaan.
Toinen huolehtii munasta, kun toinen käy hakemassa ruokaa.
Poikiminen tuo vuosittain monia lajeja pariksi viikoksi rannikolle.
Merikilpikonnaurokset ovat aina merellä -
mutta naaraiden on lintujen tavoin tultava maalle munimaan.
Niinpä Brasilian rannikon liepeillä elävät kilpikonnat -
uivat 2 400 kilometriä pienelle Ascensionin saarelle -
joka sijaitsee keskellä Atlanttia.
Se, miten ne onnistuvat suunnistamaan niin tarkasti -
ja löytämään kymmenen kilometriä leveän kallion, on arvoitus.
Mutta jopa 5 000 kilpikonnaa tekee sen joka vuosi -
ja lähestyessään Ascensionia ne parittelevat.
Edestakainen matka Ascensionille ja pesiminen voi kestää puoli vuotta -
ja koko aikana ne eivät syö mitään.
Parittelun jälkeen naaras jättää elementtinsä ja kiipeää maalle.
Se munii öisin, kolme tai neljä kertaa 15 päivän välein.
Sitten se ui takaisin Brasilian rannikon liepeille.
Se palaa tälle saarelle koko elämänsä ajan.
Kaikki merikilpikonnat palaavat vuodesta toiseen -
harvoille lisääntymispaikoilleen.
Crab Island Australiassa on yksi näistä paikoista.
Tämä kolme kilometriä pitkä alue Queenslandin pohjoiskärjen lähellä -
on pesimispaikka puolelle eräistä hyvin harvinaisista kilpikonnista.
Litteäselkäkilpikonnat ovat yli metrin pituisia -
mutta niiden on varottava toisia suuria matelijoita.
Suistokrokotiileja.
Litteäselät hautaavat muniaan tälle rannalle vuoden jokaisena yönä.
Yhdeksän viikkoa myöhemmin alkaa tapahtua.
Pimeässä loistavat silmät kuuluvat yöhaikaroille.
Satoja lintuja ilmestyy hiekkadyyneille kuin tyhjästä.
Pelikaanit odottavat kärsivällisesti.
Jabiruhaikarat käyskentelevät edestakaisin.
Ennen pitkää ne näkevät sen, mitä ovat odottaneet.
Koska nämä kilpikonnat munivat vuoden ympäri -
poikasia kuoriutuu tasaisena suupalojen virtana.
Pelikaanit saavat kaivettua poikaset esiin -
ennen kuin haikarat ehtivät.
Veteen saattaa olla satojen metrien matka -
ja ainakin kolmasosa poikasista ei selviä matkasta.
Eivätkä niitä nappaa pelkät linnut.
Krokotiilit, hait ja nälkäiset kalat vaanivat matalikossa.
Vain yksi sadasta poikasesta elää täysikasvuiseksi asti.
Toinen ranta, toinen mantere ja hyvin erityinen yö.
Täällä Costa Ricassa on kilpikonna, joka onnistuu pienentämään vaaraa.
Kun bastardikilpikonnat saapuvat munimaan -
munijia ei tule kymmeniä eikä satoja, vaan tuhansia.
Kuuden seuraavan päivän aikana rannalla käy 400 000 naarasta.
Enimmillään niitä käy 5 000 tunnissa.
Täydellä rannalla ne kiipeävät toistensa yli löytääkseen hiekkaa -
johon voisi kaivaa pesäkolon.
Muutamassa päivässä munitaan 40 miljoonaa munaa.
Nämä kilpikonnat varmistavat, että kun poikaset kuoriutuvat -
niitä ei tule vain virtana -
vaan tulvana.
Joinakin öinä yli kaksi miljoonaa poikasta kiiruhtaa mereen.
Näin valtava kilpikonnalauma hämää petoeläimet -
ja useimmat poikaset pääsevät mereen turvallisesti.
Meren jättäminen ja maalle nouseminen on tarpeeksi vaikeaa kilpikonnille.
Kaloille se on vielä vaikeampaa.
Joka vuosi Newfoundlandin pitkällä rannikolla -
villakuoreet heittäytyvät rannoille.
Ainakin miljoona tonnia kalaa räpiköi pois vedestä -
todellisena lahjana kotkille ja lokeille.
Niin omituista kuin se kaloille onkin -
villakuoreet ovat myöskin tulleet maihin lisääntymään.
Urokset yrittävät hedelmöittää naaraiden hiekalle laskemat munat.
Kuten kilpikonnillakin, tämä tapahtuu vuoroveden rytmissä.
Muutaman päivän päästä kaikki on ohi.
Useimmat villakuoreet kuolevat, mutta vasta kutemisen jälkeen.
Muut kuorekannat munivat mereen -
joten miksi Newfoundlandin villakuoreet kutevat maalla?
Vaikuttaa siltä, että rannalla munat ovat paremmassa turvassa -
ja kehittyvät nopeammin kuin kylmässä merivedessä.
Missä kuteminen tapahtuukin, kalaparvet tarjoavat ruokaa -
jota merilinnut tarvitsevat ryhtyessään itse lisääntymään.
95 % maailman merilinnuista pesii yhdessä -
usein vaikuttavan suurina yhdyskuntina.
Tämä on Funk Island, 60 kilometriä Newfoundlandin rannikolta -
yksinäinen kallio täynnä pesiviä merilintuja.
Täällä pesi lentokyvytön siivetön- ruokki, joka on kuollut sukupuuttoon.
Nykyään täällä on maailman suurin etelänkiislayhdyskunta.
Yli miljoonan etelänkiislan seurana on 250 000 suulaa.
Tilanpuute ei saa merilintuja pesimään näin tiheästi.
Pohjois-Atlantilla riittää autiota rantaviivaa.
Yhdyskuntien koon ja paikan -
näyttää määräävän ruoan saatavuus ympäröivästä merestä.
Ruokittavana on monta suuta, ja kalan kysyntä on jatkuva.
Pitkinä kesäpäivinä lintuja lentää jatkuvana virtana -
hakemaan mereltä ruokaa poikasille.
Suulat saattavat lentää 300 km:n päähän yhdellä ruoanhakumatkalla.
Ne eivät ole nirsoja, vaan syövät kaikkea tuulenkaloista silliin.
Lunnit sen sijaan ovat hyvin tarkkoja.
Ne jaksavat lentää vain lyhyitä matkoja -
joten ne pesivät vain siellä, missä sopivaa ruokaa on lähellä.
Sellainen paikka on Ohotanmeri itäisimmällä Venäjällä.
Tämä on Talanin saari.
Pitkän, arktisen talven ajan sitä ympäröi jää.
Kevään lähestyessä jää heikkenee.
Etelässä avomerellä talvehtineet linnut -
alkavat palata.
Yksinäinen sijainti ja jyrkät kalliot tekevät Talanista hyvän pesäpaikan.
Töyhtölunnit saapuvat ensin.
Nämä ovat Atlantin lajimme Tyynenmeren serkkuja.
Pian saapuvat isolunnit.
Kaikkiaan 14 lajia saapuu Talaniin joka kevät.
Jo muutamassa viikossa -
kalliot heräävät henkiin, kun neljä miljoonaa merilintua kirkuu.
Tämä on monikerroksinen lintukaupunki.
Kokoontuessaan tänne yksinäisen merielämän jälkeen -
linnut saavat sosiaalisia kontakteja, joita pesimisessä tarvitaan.
Yhteinen pesiminen varmistaa, että poikaset lähtevät samaan aikaan.
Tämä on lintujenkin tapa selvitä paremmin petoeläimistä.
Maailman suurin kotka, kuningasmerikotka.
Se on kolmanneksen suurempi kuin maakotka.
Kotkat metsästävät runsaissa yhdyskunnissa koko kesän.
Nousevien ilmavirtausten harjalla ne partioivat kallioita -
etsien liian kauas uskaltautuneita pikkukajavia.
Yhtäkkiä valtava kotka syöksyy ketterästi kuin haukka.
Pikkukajavien yhtäaikainen paniikki hämmentää hyökkääjän.
Mutta kotka ei luovuta.
Se nappaa saaliinsa.
Toisella Talanin linnulla on tehokas tapa suojautua pedoilta -
mutta se ilmestyy vasta tuntia ennen auringonlaskua.
Tiheät lintuparvet ilmestyvät yhtäkkiä kuin tyhjästä.
Ne ovat olleet syömässä kaukana, missä meren jää on jo murtunut.
Nämä ovat töyhtökiislasia, tuskin kottaraista suurempia.
Miljoona töyhtökiislasta tulee vuosittain tänne pesimään.
Tuntia ennen auringonlaskua ne kiertelevät kallioita.
Ne ovat hermostuneita. Yksikään ei halua laskeutua ensin.
Töyhtökiislaset ovat sosiaalisia kokoontuessaan rannikolle.
Tiheästi pesivät linnut saattavat jakaa tietoa hyvistä ruokapaikoista.
Täällä on myös tilaisuus kosiskeluun.
Mutta kaikkein tärkeintä on, että joukko tuo turvaa.
Korpit ja muuttohaukat kiertelevät rinteen yllä joka ilta.
Nousemalla lentoon yhtä aikaa linnut yrittävät hämätä petoja.
Lopulta sinnikkyys palkitaan.
Rannikolle saapuminen on kaikkein suurin haaste -
pingviineille.
Lentokyvyttöminä niiden on pakko uhmata valtavia aaltoja.
Useimmat elävät Eteläisellä jäämerellä -
ja ne ovat tottuneet olemaan aaltojen heiteltävinä.
Säästä riippumatta pingviinien on palattava ruokkimaan poikasiaan.
Patagonianmerileijona.
Se tietää, että pingviinit nousevat aina samalle rannalle.
Myrskyävien aaltojen jälkeen pingviinit ylittävät kalliot -
päästäkseen pesilleen.
Suuresta koosta ja uimiseen sopeutuneesta vartalosta huolimatta -
merileijona jahtaa pingviinejä 40–50 metriä pitkin kallioita.
Napattuaan pingviinin se vie saaliin syvempään veteen -
ja nylkee siellä ateriansa rajusti repien.
Falklandinsaaria ympäröivä meri on maailman myrskyisimpiä.
Siitä huolimatta merellä elää miljoonia pieniä merilintuja -
tuskin pääskyä suurempia ulappalintuja.
Ne ovat herkkiä säälle.
Myrsky saattaa heittää ne kilometrien päähän -
ja pitää ne poissa pesiltä useiden päivien ajan.
Mutta nämä linnut ovat kehittäneet ratkaisun ongelmaan.
Ne munivat erikoisia munia.
Useimmat tuntikausiksi jätetyt munat paleltuvat eivätkä kuoriudu -
mutta nämä munat ovat erilaisia.
Vaikka ne olisivat päiväkausia hautomatta, ne pysyvät kunnossa -
sillä aikaa kun vanhemmat taittavat taivalta myrskyssä.
Prioneilla on myös keino välttää useimpia petoja.
Ne palaavat aina rannikolle vasta pimeän tultua.
Nämä ovat ohutnokkaprioneja.
Tämä rinne Falklandinsaarilla on täynnä niiden koloja.
Päiväsaikaan se on autio -
mutta pimeän tullen, kun petojen on vaikea saalistaa -
prionit palaavat.
Heti laskeuduttuaan ne päästävät huutonsa.
Ongelmana on löytää oma kolo muiden joukosta.
Lintu odottaa kumppaninsa huutoa ja sujahtaa sisään.
Alaskan rannikko.
On kevät, ja viimeinen talvimyrsky on laantumassa.
Plankton kukkii -
ja rannikon tuntumassa ryhävalaat ovat palanneet syömään.
Näin valtavien eläinten on vaarallista uida matalaan veteen -
ja joka vuosi moni saa maksaa.
Häpeällinen loppu iäkkäälle valaalle -
mutta tällainen lihamäärä ei mene hukkaan.
Mustakarhu tulee varovasti esiin metsästä.
Ne jotka eivät tule pesimään, tulevat yleensä syömään raatoja.
Monenlaiset eläimet ovat oppineet käyttämään hyväkseen ruokaa -
jota huuhtoutuu maailman rannoille päivittäin.
Kuten moni muukin asia rannikolla, ruoan määrää ei voi ennustaa -
joten sen varassa ei voi elää.
Tämä raato houkutti paikalle jopa susilauman -
joka nautiskelee mätänevän valaan hajusta.
Raadonsyöjiltä kesti kuukausia -
tehdä selvää tästä meren odottamattomasta lahjasta.
Valaat synnyttävät merellä -
joten ne voivat viettää koko elämänsä siellä.
Toiset merinisäkkäät, itse asiassa karhujen kaukaiset sukulaiset -
palaavat joka vuosi muinaiseen kotiinsa maalle.
Arktinen alue. Täällä asuu yksi niistä, mursu.
Mursut viettävät lähes koko elämänsä merellä -
mutta kerran vuodessa niiden on palattava rannikolle.
Ne hakevat yksinäisiä rantoja, kuten tämän Round Islandilla -
pohjoisella Tyynellämerellä.
Tällaiset sopivat paikat -
ovat niin harvinaisia, että jopa 14 000 yksilöä -
ahtautuu yhdelle rannalle.
Heti merestä noustuaan mursut ovat valkoisia.
Lämminverisinä eläiminä, jotka elävät kylmässä meressä -
ne varastoivat lämpöä keskittämällä veren ruumiinsa ytimeen.
Maalla on niin lämmintä, että pintaverisuonet laajenevat -
ja mursujen iho muuttuu valkoisesta vaaleanpunaiseksi.
Nyt ne voivat luoda nahkansa hieromalla itseään kiviä vasten.
Ennen kaikkea mursu tulee maalle lepäämään -
kulutettuaan energiaa ruumiin- lämmön ylläpitämiseen meressä.
Lämmön ylläpitäminen saattaakin olla tärkein syy siihen -
että niin moni merinisäkäs palaa joka vuosi maalle.
Maailman kylmimmät meret ovat Etelänapamantereella.
Joka vuosi eteläisiä merinorsuja palaa Etelä-Georgian saarelle.
Merinorsuilla on erityisen paksu lämmittävä rasvakerros.
Ne jättävät meren vain paritellakseen.
Kun lämpötila on −20 °C ja tuulen voimakkuus 45 m/s -
rannalla ei voi olla mukavaa.
Mutta lämpö haihtuu nopeammin vedessä kuin maalla.
Siksi poikasetkin, joilta rasvakerros vielä puuttuu -
pysyvät lämpimämpinä maalla.
Kun urokset ovat asettuneet rannalle, naaraat tulevat perässä.
Kymmenessä päivässä ranta täyttyy 6 000 merinorsusta.
Pian naaraat synnyttävät edellisenä vuonna siitetyt kuutit.
Maito on ravintorikasta, ja kuutit kasvavat nopeasti.
Kolmessa viikossa ne muuttuvat nahkasäkeistä rasvapalloiksi.
Heti synnytyksen jälkeen naaraat ovat valmiita parittelemaan.
Nyt paljastuvat tiiviissä yhdyskunnissa lisääntymisen edut.
Naaraat voivat valita useasta uroksesta -
ja menestyvillä uroksilla voi olla useita naaraita.
Mutta päästäkseen haaremin valtiaaksi -
uroksen on oltava valmis taistelemaan.
Mitä suurempi ja äänekkäämpi uros, sitä helpommin se voittaa.
Tasavertaisen parin verinen taistelu saattaa kestää yli 20 minuuttia.
Lopulta häviäjä vetäytyy oman verensä värjäämään virtaan.
Taistelujen ansiosta naaraat voivat valita vahvimmat urokset -
mutta ne ovat vaaraksi poikasille.
Joka vuosi viidennes yhdyskunnan kuuteista musertuu kuoliaaksi.
Siksi on ehkä parempi paritella rannalla meren tuntumassa.
Hävinneet urokset piiloutuvat veteen.
Ne odottavat tilaisuutta paritella kielletyn naaraan kanssa.
Tämä kilpailija tietää, että naaraat valloittanut uros on huomannut sen.
Ryhmässä lisääntymisestä on etua niin kuuteille kuin vanhemmille.
Patagonianmerileijonat poikivat joka vuosi yhdessä -
useiden satojen ryhmissä.
Kuuteille yhdyskunta toimii koulun tavoin.
Rannalla solmitut suhteet saattavat olla tärkeitä loppuelämän ajan.
Merileijonat ovat sosiaalisia, ja etsiessään yhdessä ruokaa -
ne luultavasti jakavat tietoa parhaista ruokapaikoista.
Kuuteilla on hienot olosuhteet.
Laskuvesi jättää jälkeensä suojaisia vesialtaita.
Niissä on hyvä opetella uimaan.
Nousuveden aikaan kuuttien on helppo kastautua kokeeksi aaltoihin.
Miekkavalas.
Nuoret kuutit eivät ole koskaan nähneet vastaavaa.
Mutta miekkavalailla on kokemusta.
Sama ryhmä liikkuu joka vuosi pitkin rannikkoa -
juuri siihen aikaan, kun kuutit opettelevat uimaan.
Valaiden on yllätettävä kuutit -
joten ne ovat lakanneet viestittämästä toisilleen.
Nopeus on kaikki kaikessa.
Ne eivät nappaa kuutteja rannalta -
mutta joskus ne päätyvät rannalle liikkeen voimasta -
ja ovat vaarassa juuttua kiinni.
Miekkavalas reuhtoo päästäkseen pois rannalta.
Useimmat kuutit viedään syvään veteen elävänä -
ja siellä valaat leikittelevät niiden kanssa.
Täysikasvuisen valaan seurassa on usein poikanen.
Ehkä se opettelee nappaamaan kuutin ajautumatta rannalle.
Joka tapauksessa elävää kuuttia heitellään -
edestakaisin yli puolen tunnin ajan.
Edes kuutin kuolema ei pysäytä miekkavalaita.
Tämän merkillisen käytöksen syitä voi vain arvailla.
Mutta miekkavalaiden saalistuskausi jää lyhyeksi.
Pian kuutit oppivat pysymään poissa vedestä -
ja miekkavalaat menestyvät aina vain huonommin.
Kahden viikon kuluttua ne jatkavat matkaa.
Saalistuskausi on ohi.
Sellaista on elämä rannikolla. Kaikki muuttuu koko ajan.
Mikään ei ole pysyvää meren dynaamisimmassa elinympäristössä.
Suomennos: Minna Nuutinen Broadcast Text Helsinki, 2002