Kysten... Grænselandet mellem land og hav.
Det er det mest dynamiske af havets miljøer.
Her handler det om at kunne overleve ekstreme forandringer.
Cape Douglas. Det vestligste punkt på Galapagosøerne.
Øen er ubeskyttet over for Stillehavets bølger.
Det er en af verdens grelleste kyster.
Havleguanen er den eneste øgle, der går i havet.
Den æder kun tang, men det er en farlig gesjæft.
Krabberne er flade her. Det minimere bølgernes effekt.
Leguanerne har store klør til at holde fast i klipperne.
Tangen er virkelig fastfood.
Man kan kun nå et par mundfulde-
-inden den næste bølge ruller ind.
Hunnerne spiser kun på de blottede klipper-
-men de større hanner dykker for at komme ned til tangen.
De dykker ned til ti meters dybde.
Der, uden for bølgernes rækkevidde, finder de den fineste tang.
De er koldblodede og må op på land igen efter ti minutter-
-for at varme sig i solen.
At finde mad er ikke den eneste udfordring ved kysten.
Klipperne er ikke et trygt sted at lægge æg.
Derfor søger leguanerne længere ind på land for at finde et bedre sted.
Æggene lægges i huller, hvor de bliver udklækket.
Derfor skal de finde noget blødt sand.
Ved vandkanten kan de gemme sig i klippesprækker-
-men heroppe er hunnerne udsatte.
En galapagosvåge.
En leguan giver ikke op uden kamp.
Vågerne bor ved kysten hele året, men de er en undtagelse.
De fleste fugle, der kommer her-
-tilbringer mere tid ude på havet.
Men alle havfugle er nødt til at komme ind til land for at lægge æg.
Efter at have tilbragt flere måneder på havet-
-skal de genoprette deres sociale relationer.
Fregatfugle viser sig og udveksler redematerialer.
Albatrosser danser.
Albatrossens behov for at lægge æg på land binder den til kysten-
-men man deles om forældreansvaret.
Den ene passer på ægget, mens den anden leder efter mad.
Behovet for at yngle gør, at mange arter søger ind til kysten.
Havskildpaddehanner er altid ude på havet-
-men ligesom fuglene skal hunnerne lægge deres æg på land.
Suppeskildpadden, som lever ved Brasiliens kyst-
-svømmer 2.500 kilometer til den lille ø Ascension-
-der ligger midt i Atlanten.
Hvordan de kan navigere så nøjagtigt-
-og finde denne ti kilometer brede klippe... er en gåde.
Men hvert år lykkes det for 5.000 skildpadder.
Når de nærmer sig Ascensions kyst, parrer de sig.
At svømme til og fra Ascension og lægge æg her-
-kan tage et halvt år.
I hele den periode spiser de ikke noget som helst.
Efter parringen forlader hunnen vandet og begiver sig op på land.
Det gør den om natten tre-fire gange med 15 dages mellemrum.
Så svømmer den tilbage til Brasiliens kyst.
Den vender tilbage til denne ø gennem hele sit liv.
Alle havskildpadder vender år efter år tilbage-
-til nogle få parringssteder.
Crab Island i Australien er et af dem.
På dette tre kilometer lange område på Queenslands nordlige spids-
-lægger halvdelen af bestanden af en sjælden art havskildpadder æg.
Fladryggede skildpadder er mere end en meter lange-
-men de skal passe på andre store krybdyr her.
Saltvandskrokodiller.
Året rundt begraver de fladryggede skildpadder deres æg på stranden.
Ni uger senere... Og der er ved at ske noget.
Øjnene, der lyser i mørket, tilhører nathejrer.
Ud af ingenting dukker flere hundrede fugle op på sandklitterne.
Pelikaner venter tålmodigt.
En jabiru vandrer frem og tilbage.
De får snart øje på det, de har ventet på.
Fordi disse skildpadder lægger æg året rundt-
-udklækkes ungerne i en tynd strøm af "godbidder til næbet".
Pelikanen kan med sit brede næb grave ungerne frem-
-inden hejrerne tager dem.
Vandet kan ligge flere hundred meter væk-
-og mindst en tredjedel af ungerne klarer ikke rejsen.
Det er ikke kun fuglene, der tager dem.
Krokodiller, hajer og fisk venter i vandet.
Kun en skildpaddeunge ud af 100 når at blive voksen.
En anden strand, et andet kontinent og en meget særlig nat.
Her i Costa Rica har en skildpadde formået at formindske faren.
Når ridleyskildpadderne kommer for at lægge æg-
-kommer der flere tusind ad gangen.
I de næste seks dage besøger 400.000 hunner denne strand.
Når der er travlest, kommer og går 5.000 skildpadder i timen.
Der er så trangt, at de klatrer hen over hinanden for at finde et sted-
-hvor de kan grave en rede.
Der bliver lagt 40 millioner æg på få dage.
Skildpadderne sørger for, at deres unger kommer til verden-
-i mere end en tynd strøm...
Det er en syndflod.
Nogle nætter stormer to millioner skildpaddeunger ned mod havet.
At der er så mange skildpadder, overvælder rovdyrene.
Derfor klarer de fleste skildpadder den.
At forlade havet og komme op på land er svært nok for skildpadder.
Det er endnu sværere for fisk.
Hvert år langs Newfoundlands lange kyst-
-kaster lodder sig op på stranden.
Mindst en million ton fisk hopper ud af vandet.
Fisken er en fin gave til ørnene og mågerne.
Det er usædvanligt for fisk-
-men disse lodder kommer også op på land for at yngle.
Hannerne skal befrugte æggene, som hunnerne har lagt i sandet.
De synkroniserer lægningen med tidevandet.
Om nogle dage er det forbi.
De fleste lodder dør, men først når de har lagt deres æg i sandet.
Andre lodder lægger deres æg i havet-
-så hvorfor lægger Newfoundlands lodder æg på land?
På land er æggene længere uden for rovdyrenes rækkevidde-
-og udvikles hurtigere end i havets kolde vand.
Hvor de end lægger æg, udgør de store fiskestimer maden-
-som havfugle har brug for, når de yngler.
95 procent af verdens havfugle yngler i grupper.
Oftest i store, imponerende kolonier.
Dette er Funk Island, 65 kilometer fra Newfoundlands kyst.
En afsidesliggende klippe, som er proppet med havfugle.
Her ynglede gejrfuglen, som ikke kunne flyve og desværre er uddød.
I dag er det stadig verdens største lomviekoloni.
En million lomvier deler øen med 250.000 havsuler.
Det er ikke pladsmangel, der gør, at de yngler så tæt på hinanden.
Her i Nordatlanten er der masser af plads på kystlinjerne.
Det, der afgør, hvor kolonierne opstår-
-lader til at være adgangen til mad i det omgivende hav.
Mange munde skal fodres, og der er stor efterspørgsel efter fisk.
På de lange sommerdage flyver fuglene fra kolonierne-
-ud på havet for at finde mad til deres unger.
Suler kan flyve mere end 300 kilometer for at skaffe mad.
De er ikke kræsne. De æder alt fra tobis til sild.
Søpapegøjer er derimod meget kræsne.
De kan kun flyve korte afstande-
-og yngler derfor kun der, hvor der er mad nok i nærheden.
Et af de steder er Det Okhotske Hav i det østlige Rusland.
Dette er øen Talan.
Om vinteren er den omgivet af is.
Når foråret kommer, smelter isen.
Havfugle, der har tilbragt vinteren på havet sydpå-
-begynder at vende tilbage.
Øens afsides beliggenhed og stejle klipper-
-gør Talan til et godt ynglested.
Toplunden kommer først.
Den er Stillehavets fætter til Atlantens søpapegøje.
Den hornede lunde følger trop.
Sammenlagt vender 14 arter tilbage til Talan hvert år.
På nogle få ugers tid-
-bliver klipperne levende, når fire millioner fugle begynder at skrige.
Det her er en fugleby i flere etager.
Når de samles her efter at have levet et ensomt liv på havet-
-får fuglene den sociale kontakt-
-som kræves for at koordinere ynglen.
Når fugle yngler sammen, sørger de for-
-at ungerne forlader reden på samme tid.
På denne måde bliver færre ofre for rovfuglenes angreb.
Verdens største ørn: Beringshavørnen.
Den er en tredjedel større end kongeørnen.
Hele sommeren jager ørnene i de tætpakkede kolonier.
Ved hjælp af opvindene patruljerer de klipperne-
-og spejder efter rider, der har forvildet sig for langt ud.
Pludselig dykker ørnen med samme smidighed som en falk.
Den koordinerede panik blandt riderne forvirrer ørnen.
Men ørnen giver ikke op.
Den fanger en.
En anden fugl på Talan-
-beskytter sig mod rovfugle på en effektiv måde-
-men den dukker først op en time før solnedgang.
Pludselig dukker store fugleflokke op ved kysten.
De har været langt væk og spist der, hvor havisen er smeltet.
Toppede dværgalke er ikke meget større end stære.
Hvert år yngler en million toppede dværgalker på Talan.
En time før solnedgang vrimler klipperne med toppede dværgalker.
De er nervøse. Ingen vil være den første til at lande.
De toppede dværgalker er meget sociale, når de samles på kysten.
En fordel ved at yngle så tæt på hinanden-
-er, at man kan få styr på, hvor der er mest mad.
Man får også mulighed for at kurtisere.
Men det vigtigste er, at store grupper giver tryghed.
Ravne og vandrefalke kredser over skråningen hver aften.
Dværgalkerne letter samtidigt i håb om at forvirre rovfuglene.
Endelig lønner deres tålmodighed sig.
De fugle, som har det sværest i yngletiden-
-må være pingvinerne.
Fordi de ikke kan flyve, er de nødt til at trodse bølgerne.
De fleste pingviner lever i Det Sydlige Ishav.
De må finde sig i, at bølgerne slynger dem rundt.
Uafhængigt af vejret skal de vende tilbage for at fodre deres unger.
En hansøløve.
Den ved, at pingvinerne altid kommer ind på den samme strand.
Efter at have trodset bølgerne hopper pingvinerne over klipperne-
-for at nå hen til rederne.
På trods af størrelsen og en krop, der er tilpasset til at svømme-
-jager hannen pingvinerne 40-50 meter hen over klipperne.
Når den har fanget pingvinen, tager søløven den med ud på dybere vand-
-hvor den ved at ruske voldsomt i den lille krop flår sit måltid.
Ved Falklandsøerne er havet voldsomt.
Alligevel lever der mange små havfugle i Det Sydlige Ishav.
Ikke større end svaler... Petreller.
Så små fugle er skrøbelige.
En storm kan blæse dem flere kilometer ud af kurs-
-og holde dem væk fra reden i flere dage.
Men disse fugle har udviklet en effektiv løsning på problemet.
De lægger nogle særlige æg.
Fugleæg, som forlades i et par timer, afkøler og udklækkes ikke-
-men disse æg er anderledes.
Selvom fuglene ikke ruger på dem i flere dage, tager de ikke skade-
-mens forældrene kæmper sig hjem gennem stormen.
Hvalfugle har også fundet på en måde at undgå rovdyr på.
De vender aldrig tilbage til kysten før mørkets frembrud.
De her er tyndnæbbede hvalfugle.
Deres huller ligger i denne klippevæg på Falklandsøerne.
Der er ingen om dagen-
-men når mørket falder på, og det er svært for rovfugle at jage-
-vender hvalfuglene tilbage.
Når de er landet, kalder de på hinanden.
Det svære er at finde ens eget hul blandt alle de andres.
Den lytter efter sin mages kald... og hopper ned til den.
Alaskas kyst.
Det er forår, og den sidste vinterstorm aftager.
Planktonet blomstrer-
-og pukkelhvalerne er vendt tilbage for at æde.
For disse dyr er det farligt at svømme ind på lavvandede områder.
Hvert år betaler mange af dem prisen.
En vanærende slutning for en gammel hval.
Men så meget kød går ikke til spilde.
En sortbjørn træder forsigtigt ud af skoven.
De, der ikke kommer for at parre sig, kommer for at æde ådsler.
En række arter har lært at udnytte den mad-
-der skyller op på verdens strande hver dag.
Mængden af strandfund er ligesom alt andet på kysten uforudsigelig-
-så ingen kan nøjes med at leve kun af det.
Dette ådsel tiltrak en flok ulve.
De gnider sig vellystigt op ad den rådne hval.
Der gik flere måneder, inden ådselæderne-
-fik spist al kødet på denne uventede gave fra havet.
Hvaler føder deres unger til havs-
-og kan derfor tilbringe hele livet der.
Andre havpattedyr, som er fjernt beslægtet med bjørne-
-skal vende tilbage til deres fødested på land.
Arktis. Her lever en af dem. Hvalrossen.
Hvalrossen tilbringer næsten hele sit liv i havet-
-men en gang om året skal den vende tilbage til kysten.
De opsøger afsidesliggende strande, som denne på Round Island-
-i det nordlige Stillehav.
Passende steder som dette-
-er så sjældne, at op til 14.000 dyr-
-samles på denne strand.
Når de kommer ud af vandet, er hvalrosser hvide.
Det er, fordi et varmblodet dyr, som lever i koldt vand-
-holder på varmen ved at samle blodet i kroppens kerne.
På land er der varmt, og de ydre blodkar bliver udvidet.
Det gør, at huden ændrer farve fra hvid til lyserød.
Nu kan de skifte hud ved at gnide sig mod klipperne.
Hvalrossen kan koble af, når den er på land-
-efter at have lagt al sin energi i at holde varmen-
-i det kolde vand.
At de skal holde på varmen, kan være den væsentligste grund til-
-at så mange havpattedyr skal vende tilbage til land.
Verdens koldeste hav ligger i Antarktis.
Den sydlige søelefant vender hvert år tilbage til øen South Georgia.
Søelefanter har et tykt lag spæk, som holder dem varme.
De forlader kun havet for at parre sig.
Med temperaturer på minus 20 grader og vinde på 45 meter i sekundet-
-er der ikke behageligt på stranden.
Men man mister varme hurtigere i vand end på land.
Så ungerne, der ikke har et tykt lag spæk-
-har det varmere på land.
Når hannerne har indtaget stranden, følger hunnerne trop.
På ti dage er stranden blevet fyldt med 6.000 søelefanter.
Hunnerne føder omgående ungerne, der blev undfanget året før.
Mælken er næringsrig, og ungerne vokser utrolig hurtigt.
På tre uger forvandles de fra skindposer til spækboller.
Så snart de har født, bliver hunnerne brunstige igen.
Nu bliver fordelene ved at parre sig i tætpakkede kolonier åbenlyse.
Hunnerne kan vælge mellem flere hanner-
-og heldige hanner kan få adgang til flere hunner.
Men for at få et harem med hunner-
-skal hannen være parat til at slås.
Er hannen stor, og brøler den højt, har den større chance for at vinde.
Er hannerne jævnbyrdige, kan kampen vare i mere end 20 minutter.
Til sidst trækker taberen sig ned i vandet-
-der er farvet af dens eget blod.
Kampen gør, at hunnerne kan vælge den stærkeste-
-men hannerne er farlige for ungerne.
Hvert år bliver hver femte unge i kolonierne most ihjel.
Derfor er det måske bedre at parre sig ved strandkanten.
Hanner uden et harem gemmer sig i brændingen.
De prøver at parre sig med forbipasserende hunner.
Denne han bliver opdaget af hannen, der gør krav på alle hunnerne her.
At parre sig i grupper har fordele for både unger og voksne dyr.
Ved Patagoniens kyst parrer søløver sig hvert år-
-i grupper på flere hundrede.
For ungerne er kolonien ligesom en skole.
Forholdene, som skabes på stranden, kan blive vigtige senere i livet.
Søløver er sociale dyr, og når de leder efter mad sammen-
-udveksler de oplysninger om, hvor der er mest at finde.
Forholdene kunne ikke være bedre for ungerne.
Tidevandet efterlader beskyttede vandsamlinger.
Her kan man lære at svømme.
Når der er højvande, kan ungerne let tage en dukkert i bølgerne.
En spækhugger.
Ungerne har aldrig set noget lignende.
Men spækhuggerne har erfaring.
Hvert år dukker den samme gruppe op-
-på nøjagtig samme tidspunkt, som ungerne lærer at svømme.
Spækhuggerne skal overraske ungerne-
-så de kommunikerer ikke med hinanden.
Det handler om at være hurtig.
De tager ikke unger på land-
-men de kan havne helt oppe på stranden.
Her risikere de at sidde fast.
Spækhuggeren vrider sig for at komme væk fra stranden.
De fleste unger føres ud på dybere vand, mens de er i live.
Der leger spækhuggerne tilsyneladende med dem.
Den voksne spækhugger får ofte selskab af en unge.
Den lærer at angribe søløveunger, inden den forsøger på stranden.
Den levende unge bliver kastet-
-frem og tilbage i mere end en halv time.
Selv når ungen er død, er spækhuggeren ikke færdig.
Man kan kun gisne om denne bemærkelsesværdige adfærd.
For spækhuggerne er jagtsæsonen kort.
Ungerne lærer snart at holde sig væk fra vandet-
-og spækhuggerne får mindre udbytte af deres jagt.
Efter to uger svømmer de videre.
Jagtsæsonen er forbi.
Sådan er livet på kysten. Alting forandres hele tiden.
Intet forbliver uforandret i havets mest dynamiske miljø.
Danske tekster: www.broadcasttext.com